ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 946/2946/24 Головуючий в І інстанції: Кузьміна О.І.
Номер провадження: 22-ц/819/237/25 Доповідач: Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Радченка С.В.,

секретар судового засідання Андрєєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Херсонського морського коледжу рибної промисловості на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Кузьміної О.І. у справі №946/2946/24 за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Беспалов Олексій Сергійович, до Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

31.03.2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Беспалов Олексій Сергійович, звернувся до суду з позовом до Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 11.07.2022 року було прийнято на роботу до Херсонського морського коледжу рибної промисловості на посаду вахтера відповідно до наказу №26-к від 11.07.2022 року.

01 серпня 2022 року його було звільнено відповідно до наказу №28-к із займаної посади на підставі пункту 4 статті 41 КЗпП України у зв`язку з начебто вчиненням аморального проступку та із здійсненням окремими працівниками Херсонського морського коледжу рибної промисловості дій з підтримання роботи створеного окупаційною владою навчального закладу на базі цілісного майнового комплексу Херсонського морського коледжу рибної промисловості, розташованого в місті Херсоні. 06.03.2024 року ОСОБА_1 отримав витяг з наказу.

Позивач зазначає, що його звільнення є незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він жодних дій на підтримання окупаційної влади чи військ російської федерації не вчиняв. Крім того вказує, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП) можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, тоді як посада «вахтера», яку він обіймав, не передбачає здійснення виховних функцій.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд поновити його на роботі в Херсонському морському коледжі рибної промисловості з дати звільнення на посаді вахтера; стягнути з відповідача Херсонського морського коледжу рибної промисловості на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в один рік, а також 10% (8661,80 грн) від суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, як відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вахтера Херсонського морського коледжу рибної промисловості з 01.08.2022 року. Стягнуто з Херсонського морського коледжу рибної промисловості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2022 року по 01.08.2023 року в розмірі 86618,00 грн та 8661,80 грн як відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Херсонського морського коледжу рибної промисловості на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 41 КЗпП України було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивач, який займав посаду вахтера, не відноситься до суб`єктів, які можуть бути звільненні за вказаною підставою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Херсонський морський фаховий коледж рибної промисловості, від імені якого діє Соловйова Вікторія Федорівна , просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року по справі №946/2946/24 та винести нове рішення, яким в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом пропущені строки, передбачені ст.233 КЗпП України, оскільки про звільнення йому стало відомо 01.08.2023 року, про що свідчить акт про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення.

Крім того, судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було взято до уваги, що позивача було прийнято на роботу на посаду вахтера за строковим трудовим договором- контрактом від 12.07.2022 року, за умовами якого термін його дії складав півтора місяці з 12.07.2022 року по 31.08.2022 рік, після чого позивач повинен був бути звільненим за припиненням терміну його дії, оскільки трудові правовідносини носили виключно тимчасовий характер.

Вказує, що відповідно до п.18 контракту в якості додаткової підстави для звільнення зазначено також схвалення у будь-якій формі військової агресії проти територіальної цілісності України, оскільки відповідачем неодноразово здійснювалось підтримання військової агресії російської федерації стосовно України, скаржник вважає здійснене звільнення в повному обсязі обґрунтованим та відповідним положенням контракту і чинного законодавства України.

Також скаржник вважає, що позивачем жодними доказами не підтверджено спричинення йому моральної шкоди. Виходячи з викладених обставин скаржник вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було прийнято з порушенням положень матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, що тягне за собою його обов`язкове скасування.

Позиція інших учасників справи.

ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Беспалов О.С., у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Явка учасників процесу в судове засідання апеляційного суду

Представник Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості, адвокат Євтєєва Тетяна Володимирівна, приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримала з підстав викладених в скарзі, просила скаргу задовольнити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводів апеляційної скарги не визнав, просив скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися в судове засідання апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Обставини справи.

Судовим розглядом встановлено, що 01.08.2022 року наказом №28-к виконуючого обов`язки начальника Херсонського морського коледжу рибної промисловості Р.Негруца було звільнено ОСОБА_1 з посади вахтера Херсонського морського коледжу рибної промисловості на підставі пункту 4 статті 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням аморального проступку та із здійсненням окреми працівниками Херсонського морського коледжу рибної промисловості дій з підтримання роботи створеного окупаційною владою навчального закладу на базі цілісного майнового комплексу Херсонського морського коледжу рибної промисловості, розташованого в місті Херсоні.

03.03.2024 року позивачем отримано витяг з вказаного наказу, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на наказі.

Згідно довідки ОК 5 від 15.12.2023 року № за останній місяць роботи, липень 2022 року, що передували звільненню, позивач отримав заробітну плату 4707,51 грн.

В матеріалах справи наявний контракт від 12.07.2022 року, укладений між Херсонським морським коледжем рибної промисловості в особі в.о. начальника коледжу Негруца Р.Ю., та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 приймається на роботу ОРСВ за посадою вахтер з 12.07.2022 р. до 31.08.2022 року. Пунктом 1 контракту визначено, що цей контракт є строковим трудовим договором.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належним чином перебування його в трудових відносинах з Херсонським морським фаховим коледжем рибної промисловості оформлених у формі безстрокового трудового договору, а також факт порушення відповідачем положень трудового кодексу при звільненні позивача з посади вахтера на підставі пункту 4 статті 41 КЗпП України, в зв`язку з чим суд вважав наявні підстави для поновлення позивача на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Апеляційний суд в складі колегії суддів з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не може з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За частиною 2 статті 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.2 ч.2 ст.2 Закону № 2136-ІХ, з метою оперативного залучення до виконання роботи нових працівників, а також усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили, у тому числі внаслідок фактичної відсутності працівників, які евакуювалися в іншу місцевість, перебувають у відпустці, простої, тимчасово втратили працездатність або місцезнаходження яких тимчасово невідоме, роботодавець можуть укладати з новими працівниками строкові трудові договори у період дії воєнного стану або на період заміщення тимчасово відсутнього працівника.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники освітнього процесу, зазначені у статті 52 Закону України "Про освіту", а саме: педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники; фізичні особи, які провадять освітню діяльність; інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу у порядку, що встановлюється закладом освіти.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 працював вахтером в Херсонському морському коледжі рибної промисловості з 11.07.2022 року та його було незаконно звільнено з займаної посади на підставі пункту 4 статті 41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи), оскільки посада «вахтера» не передбачає здійснення виховних функцій.

Дійшовши правильного висновку про існування трудових відносин між ОСОБА_1 та Херсонським морським коледжем рибної промисловості, суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що такі трудові відносини мали характер безстрокового трудового договору, при цьому не звернув уваги на відсутність доказів в матеріалах справи, які б підтверджували такі обставини.

В порушення вимог ч.3 ст.89 ЦПК України суд не мотивував свого висновку щодо відхилення наявного в матеріалах справи а.с.68, контракту від 12.07.2022 року, укладеного між Херсонським морським коледжем рибної промисловості в особі в.о. начальника коледжу Негруца Р.Ю. та ОСОБА_1 , згідно з яким ОСОБА_1 приймається на роботу ОРСВ за посадою вахтер з 12.07.2022 р. до 31.08.2022 року. Пунктом 1 контракту визначено, що цей контракт є строковим трудовим договором.

Надаючи правову оцінку цьому контракту апеляційний суд виходить з того, що прийняття на роботу ОСОБА_1 відбулося 11.07.2022 року в період дії воєнного стану, та в період, коли територія міста Херсону та області була тимчасово окупованою територією РФ, а тому враховуючи положення п.2 ч.2 ст.2 Закону № 2136-ІХ, який передбачав можливість укладення роботодавцем з новими працівниками строкові трудові договори у період дії воєнного стану, зважаючи на зміст контракту, апеляційний суд вважає, що за своєї суті цей контракт є строковим трудовим договором.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що він не підписував контракт, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Роз`яснюючи ОСОБА_1 його процесуальні права та обов`язки, передбачені цивільно-процесуальним законом, суд апеляційної інстанції звертав увагу позивача на необхідність вчинення процесуальних дій з метою підтвердження його тверджень щодо не підписання контракту.

З огляду на встановлене, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначений з 12.07.2022 до 31.08.2022 року. За таких обставин у суду першої інстанції підстав для поновлення на роботі позивача не було, оскільки строк трудового договору закінчився. У такому разі суд може тільки змінити дату звільнення на пізнішу - що відповідає даті закінчення трудового договору.

Таким чином, апеляційний суд в складі колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у частині поновлення позивача на роботі є безпідставним, оскільки судом не було враховано, що позивач працював за строковим трудовим договором, і строк дії трудового договору з ОСОБА_1 закінчився 31.08.2022 року, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , змінивши дату та підставу звільнення з 01.08.2022 року на 31.08.2022 року у зв`язку з закінчення строку трудового договору (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) .

У зв`язку з цим зміні підлягає також розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки ОК 5 від 15.12.2023 року за останній місяць роботи липень 2022 року, що передував звільненню, позивач отримав заробітну плату 4707,51 грн, середньоденний заробіток позивача становить 313,83 грн, виходячи з обрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Так, кількість фактично відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів за липень 2022 року становить 15 днів, заробітна плата склала 4707,51 грн, середньоденна заробітна плата складає 4707,51 : 15 = 313,83 грн.

З матеріалів справи слідує, що позивач звільнений з займаної посади 01.08.2022 року, а строк дії трудового договору закінчився 31.08.2022 року. Отже з дня звільнення і до закінчення строку дії трудового договору минуло 22 робочих днів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6904,26 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Вирішуючи питання відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що відповідачем порушенні трудові права позивача, шляхом незаконного його звільнення з посади вахтера до закінчення строку дії трудового договору, та вважає, що позбавлення позивача роботи в період воєнного стану безумовно призвело його до моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивач визначив, як 10% від суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, що становить 690,43 грн, які і підлягають стягненню з відповідача в якості компенсації моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо завдання позивачу незаконним звільненням моральної шкоди.

Апеляційний суд не приймає до уваги і доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку звернення позивача до суду з позовом про поновлення на роботі з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 року справа 757/5467/21 вказав, що для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У справі, що переглядається судом встановлено, що витяг з наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 03.03.2024 року, з позовом до суду звернувся 31.03.2024 року. Отже, строк звернення з цим позовом не сплив.

Аргументи апелянта про те, що позивач відмовився від отримання наказу про звільнення, що засвідчено актом про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення від 01.08.2022 року, не приймаються, внаслідок не спростованих відповідачем належними засобами доказування тверджень позивача про те, що працівники, які підписали вказаний акт в зазначений період були відсутні в місті. При цьому, апеляційний суд враховує, що в період зазначений в акті місто Херсон та область знаходились під тимчасовою окупацією рф, що змушувало громадян виїжджати з міста.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

При зверненні до апеляційного суду Херсонським морським фаховим коледжем рибної промисловості сплачено судовий збір в розмірі 1816,80 грн (а.с.185). Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то на його користь підлягає відшкодуванню сплачений ним судовий збір в розмірі 1672,00 грн. та зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то частину сплаченого відповідачем судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2025 р.

Керуючись ст.ст.367,374,376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості - задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Херсонського морського фахового коледжу рибної промисловості про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Змінити формулювання причин звільнення та дату звільнення ОСОБА_1 , вважати ОСОБА_1 звільненим з посади вахтера Херсонського морського коледжу рибної промисловості з 31.08.2022 року на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору.

Стягнути з Херсонського морського коледжу рибної промисловості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2022 року по 31.08.2022 рік у сумі 6904,26 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, та 690,43 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Компенсувати за рахунок держави Херсонському морському коледжу рибної промисловості частину сплаченого ним судового збору в сумі 1672,00 за подання до суду апеляційної скарги у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуюча Л.В. Базіль

Судді: В.О. Бездрабко

С.В. Радченко