10.04.2025 Єдиний унікальний номер 205/5421/25
Справа № 205/5421/25
Провадження 2з/205/319/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Дніпро

Суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федотова В.М., ознайомившись із заявою представника заявника Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» Міньковської Анастасії Володимирівни про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника Міньковська А.В. через систему «Електронний суд» направила до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказану заяву, яка зареєстрована судом 08.04.2025 року, у якій просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах ціни позову 186 497,77 доларів США, що еквівалентно 7 737 102,44 грн. на момент звернення з даною заявою, в тому числі, але не виключно на відчуження корпоративних прав у:

- ТОВ «БУКОВИНА БЛИН»;

- ТОВ «МЛИН СИНЕЛЬНИКОВЕ»;

- ТОВ «ЛЕКОМ-АГРО».

Також просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 в межах ціни позову 186 497,77 доларів США, що еквівалентно 7 737 102,44 грн. на момент звернення з даною заявою, в тому числі, але не виключно на відчуження корпоративних прав у ТОВ «КХП БУКОВИНА МЛИН»

В обґрунтування заяви зазначила, що ТОВ «Він Фінанс» має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відповідно до ст. 625 ЦК України. Далі зазначає, що 01.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ТОВ «Він Фінанс») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 761976/ФЛ відповідно до якого позичальнику було надано кредит у сумі 701 120,48 доларів США, строком до 12.01.2032 року включно з оплатою 12,99 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №761976/ ФЛ від 01.02.2008 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 761976, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Безталаною О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 357. Відповідно до умов якого в іпотеку ПАТ «КБ «Надра» було передано нерухоме майно, а саме садовий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 1170 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:303:0023.

У зв`язку з невиконанням боржниками взятих на себе зобов`язань, банк був вимушений звернутись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. 13.06.2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-3266/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 761976/ФЛ від 01.02.2008 року в сумі 1 254 315,22 доларів США (що згідно курсу НБУ становить 10 021 978,61 грн.) яка складається з: суми основного боргу в розмірі 697 167,30 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 358 504,96 доларів США, пені в розмірі 128 530,48 доларів США, штрафу в розмірі 70 112,48 доларів США та судові витрати в сумі 1 952,00 грн.

Таким чином, із вказаних обставин вбачається, що між сторонами існує спір, обсяг позовних вимог становить 186 497,77 доларів США. У зв`язку з чим, виникла необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на все рухоме на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах суми заборгованості, яку ТОВ «Він Фінанс» має намір стягнути з них в судовому порядку. Крім того, існують обґрунтовані припущення стосовно можливості невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу забезпечення позову, оскільки після виникнення заборгованості, ОСОБА_1 злочинним шляхом здійснив дії, спрямовані на зміну номеру будинку, переданого в іпотеку. Також, за його ініціативи, було виготовлено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки переданої в іпотеку, що дало йому можливість безперешкодно відчужити будинок, земельні ділянки та отримати за це кошти, при цьому ухилитись від взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів. Таким чином, внаслідок злочинних дій з боку боржника, іпотечне майно було незаконно відчужено та передано у власність третіх осіб. Отже, боржники вже вчиняли недобросовісні дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду та приховування власного майна від законних вимог кредитора. Дана обставина підтверджується матеріалами кримінального провадження. Попередня недобросовісна поведінка відповідачів та їх теперішній намір на відчуження власного майна дає об`єктивні підстави для обґрунтованих припущень стосовно можливості невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу забезпечення позову, а тому, на думку представника заявника, заява про забезпечення позову є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Пропозиції щодо зустрічного забезпечення відсутні, оскільки забезпечення позову не завдасть відповідачам жодних збитків.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та доданими до неї матеріалами, суддя дійшов наступного висновку.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до частин 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що в заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Корпоративні права це права, які випливають із права власності на акцію акціонерного товариства або права на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю або іншої юридичної особи, статутний капітал якої поділений на частки, або права на вклад до статутного капіталу юридичної особи у разі, якщо капітал такої особи не поділений на частки.

Як зазначено у п. 4 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п. 5 згаданої вище Постанови, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню господарську діяльність юридичних осіб. Суд також повинен враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Отже, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Між тим, суддя не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що представник заявника просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Як вбачається із копії ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2015 року накладено заборону розпорядження на нерухоме майно, зокрема, садовий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 25.11.2015 року у справі № 183/7082/15 кримінальне провадження № 0000028 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, однак питання скасування арешту із вищевказаного майна вирішено не було.

Матеріали заяви містять копію рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2013 року у справі № 2-3266/11, яким було солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 761976/ФЛ від 01.02.2008 року в сумі 1 254 315,22 доларів США (що згідно курсу НБУ становить 10 021 978,61 грн.) яка складається з: суми основного боргу в розмірі 697 167,30 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 358 504,96 доларів США, пені в розмірі 128 530,48 доларів США, штрафу в розмірі 70 112,48 доларів США та судові витрати в сумі 1 952,00 грн.

Разом з тим, відсутні докази пред`явлення зазначеного рішення до примусового виконання, відкриття виконавчого провадження та ухилення відповідачів на теперішній час від виконання вказаного рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку, суддя також враховує практику Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Статтею 13 вказаного Закону визначено, що вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Належним об`єктом обороту (продажу, спадкування тощо) є частка в статутному (складеному) капіталі господарської організації. Із набуттям прав на таку частку в особи виникають корпоративні права.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах ціни позову на момент звернення з даною заявою, в тому числі, але не виключно на відчуження корпоративних прав у ТОВ «БУКОВИНА БЛИН», ТОВ «МЛИН СИНЕЛЬНИКОВЕ», ТОВ «ЛЕКОМ-АГРО», ТОВ «КХП БУКОВИНА МЛИН», представник заявника не надала будь-яких відомостей щодо належного відповідачам рухомого і нерухомого майна, а також належності корпоративних прав на зазначені товариства як відповідачам, так і можливим іншим учасникам, а також розмір частки відповідачів у статутному капіталі вказаних товариств, у зв`язку із чим, із урахуванням принципу диспозитивності, не довела співмірності заходів забезпечення позову, на застосуванні яких вона наполягала, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості особи користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Суддя також враховує, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Пунктом 4 ст. 3 ЦК України передбачено, що свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, є засадою цивільного судочинства, в зв`язку з чим втручання державних органів у господарську діяльність підприємств не допускається.

До того ж, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначена правова позиція також викладена в Постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року по справі № 755/9322/20.

За положенням ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі викладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, беручи до уваги те, що матеріали заяви не містять актуальної інформації щодо наявності у відповідачів частки у статутному капіталі зазначених товариств, з метою не допущення порушення прав третіх осіб, які мають або можуть мати відношення до зазначеного майна, зважаючи на те, що вжиття таких заходів забезпечення позову, за відсутності достатніх доказів на підтвердження того, що майно належить відповідачам, може призвести до незворотних наслідків, суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви представника заявника про забезпечення позову до подання позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 149-153, 260-261, 353 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні представника заявника Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» Міньковської Анастасії Володимирівни про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Федотова В.М.

.