Справа № 571/869/24
Провадження № 2/571/12/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року с-ще Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області в складі: судді одноособово Комзюк А.Ф., за участю секретаря судового засідання Гордійчук Т.О., представника позивача-адвоката Богданця І.Б., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача-адвоката Ярощука Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 про поділ майна, набутого під час шлюбу.

На обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 26 жовтня 1991 року з відповідачкою зареєстрували шлюб, рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2020 року у справі №571/681/19 шлюб розірвано.

В шлюбі ними було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2019 за відповідачкою.

Жиловий будинок побудований сторонами на земельній ділянці площею 0,2168 га по АДРЕСА_1 , що має кадастровий номер :01:001:0348 та цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на вказану земельну ділянку було набуте відповідачем внаслідок її передачі органом місцевого самоврядування в межах норм безоплатної приватизації.

Згідно висновку про незалежну оцінку нерухомого майна загальна вартість житлового будинку та земельної ділянки становить 1411737,00 (1181062,00 вартість житлового будинку, 230675,00 грн. вартість земельної ділянки).

Відповідач не заперечує, що вказане майно є спільною власністю, однак сторони не змогли досягти згоди щодо поділу майна в досудовому порядку.

Відсутність визначення частки у праві спільної власності ставить позивача в залежне становище від відповідача та позбавляє можливості реалізувати право на розпорядження своєю часткою у майні, що є об`єктом спільної власності. Також відсутність у позивача правовстановлюючого документа на нерухомість перешкоджає самостійному прийнятті участі в цивільно - правових відносинах.

В зв`язку з вказаними обставинами позивач змушений звернутися до суду за вирішенням вказаного питання та вважає, що частки сторін в спільному майні є рівними, тобто кожному з них належить по 1/2 частці житлового будинку та 1/2 частці земельної ділянки.

Посилаючись на норми Цивільного та Сімейного кодексів України, правові позиції Верховного Суду України, просить провести поділ набутого під час шлюбу нерухомого майна між позивачем та відповідачем, визнавши за позивачем право власності на :

- 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який має загальну площу 104 кв.м. та житлову площу 67,8 кв.м. До його складу входять: А1-житловий будинок, а- ганок, Б-гараж, сарай, літня кухня, б навіс, В-колодязь, Г вбиральня, №1 огорожа, №2 огорожа, №3 ворота з хвірткою;

- 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2168 га по АДРЕСА_1 , що має кадастровий номер :01:001:0348 та цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Судові витрати покласти на відповідача.

Припинити право власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2168 га по АДРЕСА_1 , що має кадастровий номер :01:001:0348 та цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою суду від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.06.2024. Підготовчі засідання за клопотаннями сторін відкладалися неодноразово.

26 вересня 2024 року представником відповідача адвокатом Ярощуком Ю.А. подано клопотання про відмову у задоволенні позову.

Клопотання обґрунтовано тим, що до вимоги про подал майна, заявленої після розірвання шлюбу, ззастосовується позовна давність у три роки відповідно до п.2 ст.72 СК України. Оскільки шлюб було розірвано у лютого 2020 року, з цього часу слід відраховувати позовну давність. Вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку, то наявні підстави для застосування правовідносин позовної давності. Просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову про поділ майна за спливом позовної давності.

Ухвалою суду від 19.12.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду для слухання справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача-адвокат Богданець І.Б. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та доповнив, що спору щодо житлового будинку між сторонами не було, мало місце розмови між сторонами щодо можливості переписати будинок на сина, однак між сторонами не досягнуто жодної згоди, тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаютьс з витрат по сплаті судового збору та витрат по сплаті проведеної оцінки спірного майна.

Відповідач ОСОБА_1 пояснила суду, що дісно спірний житловий будинок вони побудували за час перебування в шлюбі. У лютому 2020 року розлучилися. Після розлучення далі продовжували проживати у будинку, однак через постійні сварки вона пішла жити окремо. Близько року проживає за іншою адресою. Після розлучення спору з приводу поділу будинку між ними не було, були розмови про переоформлення будинку на сина. Позивач нібито й погоджувався, однак станом на даний час кінцевої згоди не досягли. Не хоче, щоб будинок був поділений на частини.

Представник відповідача адвокат Ярощук Ю.А. просив відмовити позивачу у задоволенні позову застосувавши строки позовної давності, вказуючи на те, що про порушення свого право позивач було відомо із дня, коли між ними було розірвано шлюб. Тобто, спір щодо даного майна виник у лютому 2020 року. Позивач не користувався цим майном, майно перебувало у повному володінні та користуванні відповідача. Трирічний строк позовної давності сплив і відсутні поважнв причини для його поновлення. Тому просить у позові відмовити.

Суд,заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 1991 року, шлюб розірвано рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2020 року (а.с. 10).

За час перебування в шлюбі сторонами побудовано житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Житловий будонок побудовано у 1992 році, що підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №165085416 від 26.04.2019, 22.04.2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 104,00 кв.м., житловою 67,8 кв.м., який складається з: А1 Житовий будинок; а Ганок; Б Гараж, сарай, літня кухня; б Нвіс; В Колодязь; Г Вбиральня; №1 Огорожа; №2 Огорожа; №3 Ворота з хвірткою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13,14).

Спірний будинок побудовано на земельній ділянці, яку відповідач отримала на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 23.12.2022, серія та номер 3063, внаслідок її передачі органом місцевого самоврядування в межах норм безоплатної приватизації, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та інформації Державного земельного кадастру про право власності (а.с.15).

Згідно Інформації Державного земельного кадастру від 14.04.2024, земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0348, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2168 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с.16).

Згідно висновку про вартість майна від 22 січня 2024 року, ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на земельній ділянці площею 0,2168 га кадастровий номер :01:001:0348 за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1411 737,00 гривень, 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями становить 590531,00 гривень (а.с.17).

Згідно висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,2168 га кадастровий номер :01:001:0348 від 22.01.2024 року, ринкова вартість земельної ділянки без ПДВ складає 230 675,00 грн., в тому числі вартість 1/2 частка земельної ділянки становить 115 337,50 грн. (а.с.18).

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною 1 статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження N 14-325цс18), від 08 грудня 2021 року у справі N 369/10153/16-ц (провадження N 61-4121св21).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала

права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.03.2018у справа № 686/9580/16-ц (провадження № 61-6836св19).

Аналізуючи встановлені обставини у справі та правові норми, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться в АДРЕСА_1 набуто сторонами за період перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності шлюбного договору між позивачем та відповідачем або інших домовленостей щодо об`єктів права спільної сумісної власності, то частки майна подружжя щодо даного спору є рівними, а отже кожному з них належить по 1/2 частині житлового будинку та земельної ділянки, які знаходиться в АДРЕСА_1 .

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог застосувавши строки позовної давності, вказуючи на те, що про порушення свого право позивач було відомо з дня, коли між ними було розірвано шлюб, тобто у лютому 2020 року.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до приписів статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що "…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов".

Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20.

В судовому засіданні встановлено, що сторони розірвали шлюб у лютому 2020 року. Після розірвання шлюбу позивач залишився проживати у спірному будинку та продовжує проживати в ньому по даний час. Відповідач підтвердила, що спору щодо спірного майна у них з позивачем не було, оскільки мали намір переписати будинок сину. Фактично, спір щодо даного майна виник між сторонами після звернення позивача до суду із даним позовом.

За вказаних обставин, є помилковими твердження представника відповідача, що строк позовної давності щодо даного спору слід обчислювати з дати розірвання шлюбу, тобто з 04 лютого 2020 року.

Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи встановлені обставини у справі та правові норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Підстав для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності не встановлено.

Згідно договору №01/22/01 на виконання робіт по проведенню оцінки майна від 22.01.2024, акту здачі-прийняття робіт (надання послу), рахунку-фактура та квитанції від 23.01.2024 позивачем понесено витрати на проведення оцінки вартості майна в розмірі 4000 гривень (а.с.19-22).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 264, 265,268,354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Провести поділ набутого під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухомого майна та визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок має загальну площу 104 кв.м., житлову площу 67,8 кв.м. та складається з: А1 - житловий будинок, а - ганок, Б- гараж, сарай, літня кухня, б - навіс, В - колодязь, Г вбиральня, №1 - огорожа, №2 - огорожа, №3 - ворота з хвірткою;

- 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2168 га по АДРЕСА_1 , що має кадастровий номер :01:001:0348 та цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2168 га по АДРЕСА_1 , що має кадастровий номер :01:001:0348 та цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 11058 (одинадцять тисяч п`ятдесят вісім) гривень 69 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Повне рішення оголошено о 09 год. 10 хв. 11.04.2025.

Суддя А.Ф.Комзюк