Постанова

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 947/28306/21

провадження № 61-10642св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Водолій»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Одеська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс Алла Борисівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій», яка підписана представником Фомічовим Ігорем Олеговичем, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року в складі судді: Васильків О. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У вересні 2021 року ТОВ «Водолій» (далі - також товариство) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Одеська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б., про зобов`язання вчинити певні дії, усунення перешкод у здійсненні права користування майном та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що з 17 квітня 2001 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння».

17 травня 2001 року на підставі вказаного доручення та технічного завдання Одеським відділенням інституту «Укргеоінформ» розроблено технічну документацію по складанню державного акту ТОВ «Водолій» для експлуатації та обслуговування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , винесено в натурі межі земельної ділянки, про що складено відповідний акт, один примірник технічної документації передано в Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, про що зазначено на звороті титульного аркушу технічної документації.

28 грудня 2001 року Одеською міською радою прийнято рішення № 3052-ХХІІІ, яким зі складу раніше наданої ТОВ «Водолій» земельної ділянки було вилучено її частину площею 0,782 га й передано у власність громадян за списком.

Право постійного користування земельною ділянкою виникло з моменту розроблення та затвердження технічної документації по складанню державного акту ТОВ «Водолій» для експлуатації та обслуговування вказаного домоволодіння та винесення в натурі межі земельної ділянки за вказаною адресою, про що складено відповідний акт від 17 травня 2001 року, отримання ж ТОВ «Водолій» державного акта є лише завершальною стадією оформлення документів, але в будь-якому разі його відсутність не свідчить про відсутність права постійного користування земельною ділянкою у товариства. Державна реєстрація права постійного користування земельної ділянки не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а лише фіксує факт його наявності. За таких обставин ТОВ «Водолій» вважає себе особою, якій належить право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 на підставі нині діючого рішення Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ.

Відповідачка ОСОБА_2 здійснила в 2012 році самочинне будівництво 6 будівель (типу таунхаус) та будівлю охорони 40 кв. м на земельній ділянці, яка у 2012 році їй не відводилася для цієї мети і така земельна ділянка раніше була надана ТОВ «Водолій» у постійне користування.

Надалі вказані об`єкти самочинного будівництва були легалізовані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та згодом відчужені 07 жовтня 2015 року на користь ОСОБА_1

ТОВ «Водолій», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило:

зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно зведені: будівлі (танхауси) № 11, 10, 9 (позначені на Генплан в благоустройством М1;250 який є складовою «ПРОЕКТ» Жилая застройка танхаус «Георг Град», затвердженого в квітні 2012 року: відповідно літерами «А1», «А2», «А3» загальною площею 356 кв. м); будівлі (танхауси) № 8, 7 (позначені на Генплан в благоустройством М1; 250 який є складовою «ПРОЕКТ» Жилая застройка танхаус «Георг Град», затвердженого в квітні 2012 року: відповідно літерами «А4», «А5» загальною площею 237,9 кв. м); будівлі (танхауси) № 6 (позначені на Генплан в благоустройством М1;250 який є складовою «ПРОЕКТ» Жилая застройка танхаус «Георг Град», затвердженого в квітні 2012 року: відповідно літерами «В1» загальною площею 129,5 кв. м); будівлю охорони площею 40 кв. м, що розташовані на земельній ділянці користувача ТОВ «Водолій» за адресою АДРЕСА_1 ;

витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Водолій» земельну ділянку, загальною площею 0,0639 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :38:002:0108 та земельну ділянку загальною площею 0,091 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :38:002:0108 та земельну ділянку загальною площею 0,091 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки :38:002:0107 та які фактично знаходиться в межах іншої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка надана ТОВ «Водолій» рішенням Одеської міської ради № 2405-ХХІІІ від 17 квітня 2011 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння» з урахуванням вилученої частини земельної ділянки площею 0,782 га на підставі Рішення Одеської міської ради від 28 грудня 2001 року прийнято рішення № 3052-ХХІІІ;

зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди ТОВ «Водолій» щодо безперешкодного та вільного доступу до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року в задоволенні позову ТОВ «Водолій» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

в уточнених позовних вимогах ТОВ «Водолій» просить суд зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно зведені будівлі, що розташовані на земельній ділянці користувача ТОВ «Водолій» за адресою АДРЕСА_1 , витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь позивача земельні ділянки, а також зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди ТОВ «Водолій» щодо безперешкодного та вільного доступу до земельної ділянки. Тобто всі позовні вимоги заявлені ТОВ «Водолій» на підставі наявності у позивача речового права на земельну ділянку. Таким чином, для оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог необхідним є з`ясування обставин набуття ТОВ «Водолій» права користування спірною земельною ділянкою;

в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі рішення Одеської міської ради №2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння» Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 15.05.2001 року надано інституту Укргеоінформ доручення № 1261 щодо виконання на замовлення ТОВ «Водолій» землевпорядних робіт, а 16 травня 2001 року технічне завдання № 3441 на розробку технічної документації по укладенню документів, які посвідчують право користування земельною ділянкою;

на час прийняття Одеською міською радою вказаного рішення діяв ЗК України, який чітко визначав момент, з якого особа набуває прав землекористування. З матеріалів справи вбачається, що документи, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою ТОВ «Водолій» не отримувало та відповідно до положень статті 22 ЗК України приступати до використання земельної ділянки права не мало;

суд погодився з доводами представника Одеської міської ради стосовно того, що ТОВ «Водолій» після зміни площі та конфігурації земельної ділянки, яка залишилася в результаті прийняття Одеською міською радою рішення № 3052-ХХІІІ від 28.12.2001 року, не замовило нову технічну документацію по складанню державного акту, не були встановлені в натурі межі земельної ділянки площею 0,2614 га, за адресою: АДРЕСА_1, та позивач відповідно не отримував документів, які посвідчують право користування земельною ділянкою;

ТОВ «Водолій» не було належним чином реалізовано рішення Одеської міської ради №2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння», в зв`язку з чим у ТОВ «Водолій» не виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою, а відтак у позивача відсутнє право вимоги щодо знесення самочинних будівель, витребування земельних ділянок та усунення перешкод в користуванні ними. Тому суд зробив висновок про відсутність порушених прав ТОВ «Водолій» з боку відповідачів, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові;

в ході судового розгляду справи стороною ОСОБА_2 було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Верховний Суд в судовій практиці неодноразово зазначав, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності;

у ТОВ «Водолій» з 2001 року існував один правовстановлюючий документ, який підтверджував право власності на 26/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , а саме Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О. О. Однак, під час розгляду даної справи відносно права власності ТОВ «Водолій» на вказані 26/100 частин домоволодіння прийнято судове рішення про припинення права власності в зв`язку із знищенням нерухомого майна, а саме рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року, яке відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року залишено без змін та на теперішній час є таким, що набрало законної сили;

протягом тривалого часу позивач звертався до судових інстанцій та правоохоронних органів, про що свідчать наявні в матеріалах справи судові рішення, як першої, так і апеляційної та касаційної інстанцій. Проаналізувавши суть судових рішень, суд приходить до висновку, що сторона позивача систематично фіксувала ті чи інші дії відповідачів, третіх осіб, діям яких надано оцінку в чинних судових рішеннях. При цьому ні одним судовим рішенням не встановлено факту права користування земельною ділянкою позивача. Напроти, починаючи з 2014 року представнику позивача роз`яснювалось, яким чином ТОВ «Водолій» мало би захищати свої, як вважає представник позивача ОСОБА_6 , порушені іншими особами права. Директор ТОВ «Водолій» Зверєв А. О. проводив велику роботу по організації як судових позовів, так і інших звернень, вказуючи на незаконність дій інших осіб, однак сам не виконав рішення Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року, яким ТОВ «Водолій» надавалась можливість оформити документи на право користування земельною ділянкою відповідно до норм діючого законодавства. Таким чином, судом достеменно встановлено, що у позивача відсутнє право вимоги щодо користування спірною земельною ділянкою, не встановлено, що відповідачі порушили права позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року:

апеляційну скаргу ТОВ «Водолій» залишено без задоволення;

рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (стаття 22 ЗК України 1990);

колегія суддів відхилила, як безпідставні посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду щодо факту перебування спірної земельної ділянки у користування позивача, викладені у постанова у справах №520/17517/14-ц від 10 жовтня 2018 року та №521/17710/15 від 20 вересня 2018 року, виходячи зі змісту наведених судових рішень;

колегія суддів зауважила про помилкове ототожнення скаржником понять «обставини, встановлені рішенням суду» та «правова оцінка, надана судом певному факту», і як наслідок помилкове посилання на преюдиційне значення рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17517/14-ц. Так, факти, встановлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин. У рішенні апеляційного суду встановлено, обставини набуття ТОВ «Водолій» права власності на 26/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , прийняття ОМР рішень № 2405-ХХІІІ, № 3052-ХХІІІ, № 3052-ХХІІІ №5647-VІ, а також його скасування постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року. За правовою оцінкою апеляційного суду, викладеною у рішенні від 10 жовтня 2018 року, житловий будинок загальною площею 356 кв. м. та жилою площею 204,4 кв. м на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3, знаходиться у користуванні ТОВ «Водолій». З наведеного слідує, що у вказаному рішенні наявні як фактичні обставини, встановлені судом, які мають преюдиційний характер, так і правова оцінка, надана судом таким обставинам. Отже, висновки суду у справі № 520/17517/14-ц щодо перебування у користуванні ТОВ «Водолій» земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є правовою оцінкою встановлених обставин;

щодо висновків Верховного Суду, викладених у постанові ВП ВС від 20 вересня 2018 року у справі №521/17710/15, колегія суддів зауважує, що, хоча вказане судове рішення і містить висновок про те, що на підставі рішення № 2405-ХХІІІ виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «Водолій» на отримання в постійне користування земельної ділянки площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1, проте, попри протилежні посилання скаржника, касаційний суд висновку про фактичне одержання ТОВ «Водолій» права постійного користування спірних земельних ділянок у постанові не робив, натомість констатувавши, що оформлення документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до рішення № 2405-ХХІІІ здійснено не було. Отже, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, на час прийняття Одеською міською радою вказаного рішення діяв Земельний Кодекс України (№ 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року), який чітко визначав момент, з якого особа набуває прав землекористування - встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Однак, документи, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою ТОВ «ВОДОЛІЙ» не отримувало та відповідно до положень ст. 22 ЗК України (№561-ХІІ від 18 грудня 1990 року) приступати до використання земельної ділянки права не мало. Рішення Одеської міської ради №2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння» не є, у розумінні чинного на момент виконання спірних правовідносин законодавства, документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою. На підставі вказаного рішення та у разі дотримання відповідної процедури (встановлення меж земельної ділянки в натурі, внесення запису до земельно-кадастрових документів та отримання державного акта на землю) ТОВ «Водолій» міг реалізовувати права власника вказаної земельної ділянки, однак необхідну процедуру не закінчив;

передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду про те, що, ураховуючи не доведення позивачем обставин виникнення у нього права користування земельною ділянкою, відсутні підстави вважати незаконними і такими, що порушують права позивача дії відповідачів щодо розпорядження нею;

при цьому колегія суддів не надає оцінки обставинам щодо пропуску чи дотримання позивачем стоку позовної давності, оскільки відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності. Суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Водночас, посилання суду першої інстанції на пропуск ТОВ «Водолій» відповідного строку не призвело до не правильного вирішення судом справи по суті позовних вимог. За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

Аргументи учасників справи

24 липня 2024 року ТОВ «Водолій» через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником Фомічовим І. О.,на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року, в якій просило:

скасувати оскаржені рішення;

ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

17 квітня 2001 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння». Пунктом 3.1 вказаного рішення, ТОВ «Водолій» необхідно було замовити в управлінні земельних ресурсів документів що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 . В пункті 4 Рішення було визначено управлінню земельних ресурсів, за встановленим законом порядком видати ТОВ «Водолій» документи, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення, Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 15 травня 2001 року було надано інституту Укргеоінформ доручення № 1261 щодо виконання на замовлення ТОВ «Водолій» землевпорядних робіт, а 16 травня 2001 року технічне завдання № 3441 на розробку технічної документації по укладенню документів, які посвідчують право користування земельною ділянкою;

ТОВ «Водолій» вважає, що право постійного користування земельною ділянкою виникло з моменту розроблення та затвердження технічної документації по складанню державного акту ТОВ «Водолій» для експлуатації та обслуговування домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та винесення в натурі межі земельної ділянки за вказаною адресою, про що складено відповідний акт від 17 травня 2001 року, які були складені на виконання рішення Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння»;

суди першої та апеляційної інстанцій не надали жодної оцінки таким доводам позивача та висновкам Верховного Суду;

суди не врахували, що положення частини третьої 3 статті 30 ЗК України редакції від 18 грудня 1990 року, що при передачі підприємствам, установам і організаціям будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди;

право користування земельною ділянкою ТОВ «Водолій» також зберігалося і надалі з огляду на положення частини другої статті 377 ЦК України, яка передбачала якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування;

суд першої інстанції в обґрунтування підстав відмови у позові посилається на той факт, що право власності ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , припинено, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2018 року по справі № 520/5968/17, яке відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року залишено без змін та на час прийняття рішення є таким, що набрало законної сили. Суд апеляційної інстанції з цього приводу взагалі нічого не зазначив в оскарженому судовому рішенні. Представник апелянта повідомляв свої заперечення щодо цього, при цьому вже після відкриття апеляційного провадження була надана заява про долучення доказів та повідомлено, що постановою Верховного Суду по справі № 520/5968/17 від 10 січня 2024 року скасовано рішення Київського районного суду від 25 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року; відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ТОВ «Водолій» про визнання права власності припиненим у зв`язку зі знищенням нерухомого майна;

суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в залученні постанови Верховного Суду по справі № 520/5968/17 від 10 січня 2024 року, не зважаючи на обґрунтування позивача про неможливість їх подання раніше, а також той факт, що суд першої інстанції посилався на преюдиційні факти, які встановлені рішеннями по справі № 520/5968/17 при ухваленні рішення по справі № 947/28306/21;

право користування земельною ділянкою надавалося позивачу Рішенням Одеської міської ради № 2405-ІІІ від 17 квітня 2001 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та надання оформлення ТОВ «Водолій». Надалі Рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5647-VI було скасовано Рішення Одеської міської ради № 2405-ІІІ від 17 квітня 2001 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та надання оформлення товариству з обмеженою відповідальністю «Водолій». Не погоджуючись з зазначеним рішенням ТОВ «Водолій» оскаржив до Малиновського районного суду м. Одеси рішення Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5647-VI в частині скасування Рішення Одеської міської ради № 2405-ІІІ від 17 квітня 2001 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та надання оформлення товариству з обмеженою відповідальністю «Водолій» документів, що підтверджують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року у справі № 521/17710/15 адміністративний позов ТОВ «Водолій» до Одеської міської ради «про визнання протиправним та скасування Рішення Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5647-VI» було задоволено і вказане Рішення було визнано судом протиправним та скасовано. Постановою Великої Палати Верховного Суду 20 вересня 2018 року (оприлюднено 01 листопада 2018 року) Постанову Вищого адміністративного суду України від 29 листопада 2016 року скасовано та постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року залишено в силі. Отже, враховуючи скасування Одеською міською радою свого ж рішення, яким надавалася в користування земельна ділянка апелянту, останній був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених прав користування земельною ділянкою, оскільки саме рішення міської ради, яке таке право закріплювало, було скасоване;

констатування судами факту перебування у користуванні ТОВ «Водолій» земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, є встановленням обставин справи, а ніяк не правовою оцінкою;

суди попередніх інстанцій не врахували обставини щодо права користування позивача спірною земельною ділянкою викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 521/17710/15, рішенні апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року у справі № 520/17517/14-ц, яке було залишене без змін постановою Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року, а також рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2017 року у справі № 520/17520/14-ц, залишене без змін постановою Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим не вірно застосували статтю 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року та частини четвертої статті 82 ЦПК України;

суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо преюдиції викладені в постанові КЦС ВС від 19 грудня 2019 року по справі № 520/11429/17, постанові КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі № 916/1041/17, постанові КЦС ВС від 17 грудня 2019 року в справі № 641/1793/17, постанові КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17, постанові КГС ВС від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, постанова КГС ВС від 08.07.2019 по справі №908/156/18) чим порушили частиною четвертою статті 82 ЦПК України.

У вересні 2024 року ОСОБА_2 через Електронний суд подала відзив, який підписаний адвокатом Ватренко Н. Б., на касаційну скаргу, в якому просить:

відмовити в задоволенні касаційної скарги;

оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

ТОВ «Водолій» вважає, що його право користування спірною земельною ділянкою підтверджується документами та висновками, викладеними у різних рішеннях судів;

ТОВ «Водолій» вважає, що наявність у ТОВ «Водолій» права користування земельною ділянкою площею 0,2164 га підтверджується: 1) рішенням Одеської міської ради № 2405-ХХІІІ від 17 квітня 2001 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння» та 2)технічною документацією по складанню державного акту ТОВ "Водолій" для експлуатації та обслуговування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , якою винесено в натурі межі земельної ділянки площею 1,0434 га. Однак, ці документи підтверджують тільки те, що ТОВ «Водолій» мав право на оформлення та отримання державного акту на земельну ділянку площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування домоволодіння;

втім, відповідно до положень статті 22 ЗК України (№ 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року) ТОВ «Водолій» після зміни площі та конфігурації земельної ділянки, яка залишилася в результаті прийняття Одеською міською радою рішення № 3052-ХХІІІ від 28 грудня 2001 року, не замовило нову технічну документацію по складанню державного акту, встановлення в натурі межі земельної ділянки площею 0,2614 га, за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно не отримував документів, які посвідчують право користування земельноюділянкою. Таким чином, твердження представника ТОВ «Водолій», що ТОВ «Водолій» виконані усі залежні від нього дії пов`язані з реалізацією рішення Одеської міської ради №2405-ХХІІІ від 17 квітня 2001 року є неправдивими;

ТОВ «Водолій» намагається довести, що правова оцінка, надана судами (апеляційним судом Одеської області у справах № 520/17520/14-ц, № 520/17517/14-ц та Великою Палатою Верховного Суду у справі № 521/17710/15-ц) певному факту є обставинами, які встановлені рішеннями судів (преюдиційні факти). За думкою ТОВ «Водолій» Велика Палата Верховного суду у постанові від 20 вересня 2018 року підтвердила наявність у ТОВ «Водолій» права на спірну земельну ділянку. Але висновки, які зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року співпадають з висновками, які зробив Київський районний суд м. Одеси у рішенні від 25 серпня 2023 року та з яким погодився Одеський апеляційний суд у постанові від 21 травня 2024 року. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року вказано: «задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення № 5647-VI в частині пункту 1 додатку до цього рішення, суд першої інстанції в цій справі керувався тим, що на підставі рішення № 2405-ХХІІІ виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «Водолій» на отримання в постійне користування земельної ділянки площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1, для чого на підставі замовлення позивача було розроблено технічну документацію щодо складення державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, землевпорядною організацією було встановлено межі земельної ділянки в натурі, що є однією з умов виникнення права постійного користування земельною ділянкою в силу статті 22 ЗК України 1990 року, чинного на час прийняття рішення № 2405-ХХІІІ, а тому оскаржуване рішення № 5647-VI в частині пункту 1 додатку до цього рішення прийнято Одеською міською радою не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України»;

у рішенні від 25 серпня 2023 року Київським районним судом м. Одеси встановлено: «В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі рішення Одеської міської ради № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення товариству з обмеженою відповідальністю «ВОДОЛІЙ» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння» Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 15.05.2001 року надано інституту Укргеоінформ доручення № 1261 щодо виконання на замовлення ТОВ «ВОДОЛІЙ» землевпорядних робіт, а 16.05.2001 року технічне завдання №3441 на розробку технічної документації по укладенню документів, які посвідчують право користування земельною ділянкою».

Одеській апеляційний суд доповнив висновок суду першої інстанції та зазначив: «Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постанові ВП ВС від 20 вересня 2018 року у справі №521/17710/15, колегія суддів зауважує, що, хоча вказане судове рішення і містить висновок про те, що на підставі рішення № 2405-ХХІІІ виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивного права ТОВ «Водолій» на отримання в постійне користування земельної ділянки площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1, проте, попри протилежні посилання скаржника, касаційний суд висновку про фактичне одержання ТОВ «Водолій» права постійного користування спірних земельних ділянок у постанові не робив, натомість констатувавши, що оформлення документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до рішення № 2405-ХХІІІ здійснено не було»;

ТОВ «Водолій» вважає, що вказаними судовими рішеннями було встановлено, що житлові будинки у АДРЕСА_3 та 1/1 фактично збудовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у користуванні ТОВ «Водолій» і це є преюдиційним фактом, який не потребує доказування. Але це є помилковим судженням, оскільки, як чітко та обґрунтовано зазначив Одеській апеляційний суд у постанові від 21 травня 2024 року це є правовою оцінкою, наданою судом певним обставинам.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року:

відкрито касаційне провадження у справі;

в задоволенні заяви ТОВ «Водолій» про зупинення дії рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 рокувідмовлено.

09 жовтня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 11 вересня 2024 рокувказано, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 521/17710/15; від 25 липня 2018 року у справі № 520/17517/14-ц; від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц; від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17; від 19 грудня 2019 року у справі № 916/1041/17; від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17; від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17; від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18; від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18; від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17; від 22 липня 2020 року у справі № 369/10392/16-ц; від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17; від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15; від 10 січня 2024 року у справі № 520/5968/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

03 квітня 2001 року ТОВ «Обрій», в особі директора Шаніна В. В., та ТОВ «Водолій» в особі директора ОСОБА_6 уклали Договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О. О., відповідно до якого ТОВ «Обрій» продало, а ТОВ «Водолій» купило 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_4 , що складається із зазначених в схематичному плані літерами: Ф - кам`яний спальний корпус, площею 418,4 кв. м; Э - кам`яний склад, площею - 240,7 кв. м; Х, У - вбиральні; Ц - душова; Ч, Ш - сараї; Щ - ТП; Ю, Ъ, Я - веранди; №№ 7-10 - огородження; IV - мостіння. Загальна площа відчужуваного об`єкту складає - 659,1 кв. м; розташованих на території 10434 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17 квітня 2001 року Одеською міською радою прийнято рішення № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння»:

в підпунктах 1 та 2 вказаного рішення вирішено затвердити технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки та оформити ТОВ «Водолій» документи, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння;

в пункті 3 вказаного рішення зобов`язано ТОВ «Водолій»: 3.1. Замовити в управлінні земельних ресурсів оформлення документів, що посвідчують право постійного користування ТОВ «Водолій» земельною ділянкою відповідно до пункту 2 цього рішення. 3.2. Виконувати вимоги та умови щодо землекористування, визначені службами і організаціями міста та області, викладені у технічній документації з інвентаризації земельної ділянки. 3.3. Дотримуватися положень статей 40, 115 ЗК України.

15 травня 2001 року ТОВ «Водолій» звернулось з заявою про видачу доручення на виготовлення технічної документації по складанню державного акта на право постійного користування та 15 травня 2001 року Управління земельних ресурсів видало доручення № 1261 Укргеоінформ на виконання землевпорядних робіт;

17 травня 2001 року складено Акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої у постійне користування ТОВ «Водолій», для експлуатації та обслуговування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

28 грудня 2001 року Одеською міською радою прийнято рішення № 3052-ХХІІІ «Про зміну цільового призначення та надання у приватну власність громадянам України земельних ділянок, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель». Відповідно до підпунктів 1 та 2 вказаного рішення Одеська міська рада вирішила вилучити з користування ТОВ «Водолій» (за його згодою) земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та затвердити проекти відведення земельних ділянок. Згідно з пунктом 3 вказаного рішення Одеська міська рада вирішила змінити цільове призначення та надати безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки, за рахунок земель, вилучених згідно з пунктом 1 цього рішення, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель:

3.1. гр. ОСОБА_8 - земельну ділянку НОМЕР_8 за проектом, площею 0,0820 га;

3.2. гр. ОСОБА_9 - земельну ділянку НОМЕР_9 за проектом, площею 0,0820 га;

3.3. гр. ОСОБА_7 - земельну ділянку НОМЕР_10 за проектом, площею 0,0820 га;

3.4. гр. ОСОБА_10 - земельну ділянку № НОМЕР_1 за проектом, площею 0,0820 га;

3.5. гр. ОСОБА_11 - земельну ділянку № НОМЕР_2 за проектом, площею 0,0820 га;

3.6. гр. ОСОБА_12 - земельну ділянку № НОМЕР_3 , площею 0,0820 га;

3.7. гр. ОСОБА_13 - земельну ділянку № НОМЕР_4 , площею 0,0720 га; 3.8. гр. ОСОБА_14 - земельну ділянку № НОМЕР_5 за проектом, площею 0,0720 га;

3.9. гр. ОСОБА_3 - земельну ділянку № НОМЕР_6 за проектом, площею 0,0730 га;

3.10. гр. ОСОБА_15 - земельну ділянку № НОМЕР_7 за проектом, площею 0,0730 га;

Рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5647-VI скасовані рішення Одеської міської ради без відшкодування замовнику витрат, пов`язаних з розробкою землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок, згідно з переліком, у якому зокрема зазначено рішення від 17 квітня 2001 року «Про затвердження технічної документації земельної ділянки та надання оформлення ТОВ «Водолій» документів, що підтверджують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування домоволодіння». Підстава для скасування: у зв`язку з неможливістю його виконання.

18 грудня 2015 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року адміністративний позов ТОВ «Водолій» до ОМР про визнання протиправним та скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ОМР від 29 жовтня 2014 року № 5647-VІ «Про скасування рішень Одеської міської ради» в частині скасування рішення ОМР від 17 квітня 2001 року № 2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення товариству з обмеженою відповідальністю «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування домоволодіння». Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року залишена без змін.

10 вересня 2015 року Одеська міська рада прийняла рішення №7049-VI, відповідно до якого Одеська міська рада вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 51101369:38:002:0107) площею 0,0910 га, за адресою: АДРЕСА_3 , та передати гр. ОСОБА_16 безоплатно у приватну власність земельну ділянку (землі житловою та громадської забудови міста), вказану у пункті 1 цього рішення, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

10 вересня 2015 року Одеська міська рада прийняла рішення № 7050-VI, відповідно до якого Одеська міська рада вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 51101369:38:002:0108) площею 0,0639 га, за адресою: АДРЕСА_2 , та передати гр. ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність земельну ділянку (землі житловою та громадської забудови міста), вказану у пункті 1 цього рішення, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вказані земельні ділянки та розташовані на них житлові будинки в подальшому 07 жовтня 2015 року купила відповідач ОСОБА_1 на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 25 листопада 2020 року право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: :38:002:0107, площею 0,091 га за адресою: АДРЕСА_3 , а також на земельну ділянку, кадастровий номер: :38:002:0108, площею 0,0639 га за адресою: АДРЕСА_2 , та на житлові будинки, розташовані на вказаних земельних ділянках, зареєстровано за ОСОБА_1 .

Стосовно земельних ділянок та побудованих на них будівель з 2013 року в судах різних інстанцій в порядку цивільного, адміністративного та кримінального судочинства були розглянуті та перебувають на розгляді судові справи, в тому числі № 520/3536/13-ц, № 522/23442/13-а, № 520/17517/14, № 521/17710/15-а, № 520/16589/19.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).

Рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства. При існуванні самочинного будівництва власник земельної ділянки може вимагати не надання права на знесення самочинного будівництва на підставі судового рішення, а, зокрема, зобов`язання порушника знести самостійно самочинне будівництво або за його рахунок, чи визнання за власником земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване. При існуванні самочинного будівництва метою власника земельної ділянки є захист права власності на земельну ділянку, а не набуття на підставі рішення суду права на знесення. Тому вимога про надання права на знесення не є належним способом захисту права (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/2289/20 (провадження № 61-1715св23

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року в справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) вказано, що:

«згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) зазначено, що:

«7.10. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 383/990/22 (провадження № 61-17651св23)).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

У справі, що переглядається:

при відмові в задоволенні позову суди вважали, що в товариства відсутнє порушене право, яке підлягає захисту, а тому в позові належить відмовити;

в позовній заяві (уточненій) товариство посилалося на обставини, які встановлені в інших справах (зокрема: № 521/17710/15, 520/17517/14-ц, 520/17520/14-ц, 520/3536/13-ц, 521/17710/15) (див.: а. с. 157 - 179, том 2), зокрема, щодо наявності право користування спірною земельною ділянкою, товариство неодноразово зверталося до ради про оформлення наданої товариству земельної ділянки; в апеляційній скарзі товариство також посилалося на вказані обставини (див.: а. с. 165 - 166б, том 5);

як свідчить зміст рішення суд першої інстанції взагалі не аналізував які саме обставини були встановлені в тих справах на які посилався позивач в позовній заяві (уточненій); апеляційний суд у постанові спробував відхилити посилання на преюдиційні обставини встановлені в інших справах тим, що це не встановлені обставини, а їх правова оцінка;

суди не звернули увагу, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

апеляційний суд не врахував, що правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

За таких обставин суди по суті позов не розглянули та зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову. Тому оскаржені судові рішення належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій», яка підписана представником Фомічовим Ігорем Олеговичем, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року та постанова Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко