УХВАЛА

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 702/969/24

провадження № 61-4584ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Монастирищенської міської ради Черкаської області та урахуванням поданої 11 грудня 2024 року заяви про виправлення допущеної в позовних вимогах описки просила:

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у виконанні рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2023 року у справі № 702/805/21, зміненого постановою Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі № 702/805/21, у сумі 103 262,78 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області;

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 16 120,85 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області;

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 3 % річних у сумі 8 703,46 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області;

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 незаконно стягнуті профспілкові внески у сумі 3 079,33 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області;

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області;

- стягнути з Монастирищенської міської ради Черкаської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 16 736,00 грн, шляхом списання цих грошових коштів з рахунків Управління освіти молоді та спорту Монастирищенської міської ради Черкаської області, на яких зараховані бюджетні кошти Монастирищенського міського бюджету Черкаської області.

Монастирищенський районний суд Черкаської області рішенням від 13 грудня 2024 року, яке залишив без змін Черкаський апеляційний суд постановою від 27 лютого 2025 року, у позові відмовив повністю.

08 квітня 2025 року ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в зазначеній справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн) та становить 231 166,42 грн.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Таким чином, обставин, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров