Дата документу 10.04.2025 Справа № 336/5904/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5904/24 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/104/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Вельможка Олега Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та коштів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Зінченко М.В. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 29.03.2022 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис 85.

Від спільного подружнього життя мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на утриманні ОСОБА_2 з травня 2024 року, з моменту припинення шлюбних відносин. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати належну матеріальну допомогу на утримання позивачки та на утримання спільної дитини сторін. ОСОБА_2 не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому самостійно не має можливості утримувати дитину та себе.

Інших дітей, крім спільної дитини сторін, а також непрацездатних батьків відповідач не має.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 :

- аліменти на свою користь на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 щомісячно, від частини всіх видів заробітку відповідача, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення повноліття дитиною ОСОБА_3 ;

- аліменти на утримання ОСОБА_2 в розмірі 1/6 щомісячно, від частини всіх видів заробітку відповідача, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_3 (включно).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2024 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти (аліменти) на її утримання в розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 13 червня 2024 року, та до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення, але не більш ніж за один місяць

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможка О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що конструкція позовних вимог, які застосував позивач у позові на захист порушеного права, не передбачена чинним законодавством, адже у відповідності до ст.ст. 80, 181 СК України аліменти на утримання дружини та неповнолітньої дитини стягуються у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виснуючи з наведеної позиції, скаржник наголошує на тому, що «можливості стягнення аліментів у розмірі частці від частці всіх видів заробітку чинним законодавством не передбачено».

Вважає, що суд першої інстанції, задовольнивши даний позов, вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є порушенням приписів ст.ст. 13, 264 ЦПК України. Заявлені позовні вимоги не відповідають способу захисту права, передбаченого чинним законодавством, а саме ст.ст. 80, 181 СК України. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Зінченка М.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 10 квітня 2025 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини на користь позивачки, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вказавши, що бере до уваги рівність обов`язків батьків з утримання дитини, що означає однакову участь батьків в утриманні дитини, а не забезпечення цього утримання за рахунок одного з батьків шляхом ущемлення його майнових інтересів, а також інтересів осіб, відповідальність перед якими прямо встановлена законом. Суд дійшов висновку, що аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно буде домірним як майновому і сімейному стану відповідача, так і майновому стану позивача.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення коштів (аліментів) на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання дружини в силу ст. 80 СК України суд врахував наведені в цій статті обставини і вважав, що домірним буде стягнення коштів на утримання дружини в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) відповідача, з урахування його майнового стану, що відповідатиме і потребі позивачки з урахуванням отримання нею щомісячних виплат.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалівсправи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 29.03.2022 року, який зареєстровано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис 85 (а.с. 15).

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 428 (а.с. 16).

Позивачка є внутрішньо переміщеною особою та отримує допомогу на себе та на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 5 000 грн. (а.с. 31), а також отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини у розмірі 860 грн. щомісячно (а.с. 30).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Даний обов`язок не залежить від матеріального становища батьків.

За ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України№789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За ч. 2 цієї статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову 13 червня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, що зможе покрити витрати на утримання та виховання дитини.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо надання коштів відповідачем на утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку добровільно.

Відповідачем в суді першої інстанції було надано відзив, за змістом якого він вважав обґрунтованим стягнення коштів на утримання дружини в розмірі 1/8 частини від його доходів, оскільки позивачка отримує щомісячний дохід як внутрішньо переміщена особа у розмірі 5 000 гривень (а.с. 28).

Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно статті 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

За правилами частини першої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначення розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ від 26 лютого 1993 року № 146).

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Як було встановлено судом, відповідач є батьком малолітнього сина, який проживає разом із матір`ю, даний факт не заперечується сторонами, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, що у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки до досягнення дитиною трьохрічного віку.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач має змогу сплачувати кошти на утримання позивачки, з якою проживає дитина, у розмірі 1/8 частини від його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною трьох років.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є порушенням приписів ст.ст. 13, 264 ЦПК України; заявлені позовні вимоги не відповідають способу захисту права, передбаченого чинним законодавством, а саме ст.ст. 80, 181 СК України; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, - спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вельможка Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко