Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8134/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04.04.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючий-суддя Надопта А.А.,

секретар судового засідання-Стрижак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Пийтерфолівської сільської ради Берегівського району, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , звернулася із вищезазначеною позовною заявою до суду.

Вимоги позову мотивовано тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 (у свідоцтві про одруження, заначений ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , одружився з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Від даного шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; (помер ІНФОРМАЦІЯ_8 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_10 помер ОСОБА_4 , який проживав у с. Тисобикень, Берегівського району.

Слід зазначити, що 20.06.2023 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, було розглянуто цивільну справу № 299/1556/23 про встановлення факту родинних відносин. Судом було встановлено факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_9 є рідними дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складається, у тому числі, із земельної ділянки та житлового будинку, що на ній розташований, що підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника за адресою, АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_2 ), а також підтверджується рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Виноградівського району про надання дозволу ОСОБА_7 на будівництво зруйнованого паводком житлового будинку на власній ділянці і із земельної ділянки, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю, яка розташована на території Пейтерфолвської сільської ради, Берегівського району, Закарпатської області, площею 0,72 гектарів, що підтверджується актом в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 174. Землю було передано для ведення товарного сільсько-господарського виробництва.

Заяви на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ніхто із спадкоємців не подавав, заповіт померлим за його життя складений не був.

На час відкриття спадщини (на день смерті ОСОБА_4 ) з ним разом постійно проживав та був зареєстрований його син ОСОБА_8 , який фактично прийняв спадщину за батьком.

Майно, в тому числі й будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, а також земельна ділянка для ведення товарного сільсько-господарського виробництва перейшли на підставі фактичного вступу у володіння спадковим майном до сина ОСОБА_4 - ОСОБА_8 , який фактично після смерті батька продовжив жити в даному будинку, користуватися земельними ділянками та утримувати дане майно. За час свого життя ОСОБА_8 не встиг до кінця оформити успадковане за батьком майно на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_8 помер.

На день смерті ОСОБА_8 був одружений та постійно проживав із позивачкою ОСОБА_1 .

ОСОБА_8 за своє життя заповіт не складав.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу спадкують входить той із подружжя, який пережив спадкодавця. Відповідно до зазначеної норми, після смерті ОСОБА_8 в порядку черговості спадкування за законом має його дружина ОСОБА_1 . Згідно ст. 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Так як, після смерті ОСОБА_4 , його син ОСОБА_8 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном за померлим батьком прийняв дане майно у спадщину, то дружина ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , має право на спадкування дано майна, в порядку спадкової трансмісії.

У зв`язку із тим, що на даний час ОСОБА_1 , вирішила оформити належним чином фактично прийняте нею спадкове майно, вона звернулася до нотаріуса. 11.10.2024 року приватним нотаріусом Петрик Наталією Василівною надано лис № 72/01-16, згідно якого позивачці було повідомлено про неможливість оформлення даного спадкового майна у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів було рекомендовано звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 , про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленою своєчасно у судове засідання не з`явилася, однак її ОСОБА_10 подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідач представник Пийтерфолівської сільської ради, будучи належним чином, своєчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, а відтак, враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленими своєчасно у судове засідання не з`явилися, одна подали на адресу суду письмову заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_12 , народився ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 (у свідоцтві про одруження, заначений ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , одружився з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 від 13.12.1949 року.

Від даного шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; (помер ІНФОРМАЦІЯ_8 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_10 помер ОСОБА_4 , який проживав у с. Тисобикень, Берегівського району, про що видано Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , а також в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 57.

20.06.2023 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, було розглянуто цивільну справу № 299/1556/23 про встановлення факту родинних відносин. Судом було встановлено факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_9 є рідними дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складається, у тому числі, із земельної ділянки та житлового будинку, що на ній розташований, що підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника за адресою, АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_2 ), а також підтверджується рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Виноградівського району про надання дозволу ОСОБА_7 на будівництво зруйнованого паводком житлового будинку на власній ділянці і із земельної ділянки, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю, яка розташована на території Пейтерфолвської сільської ради, Берегівського району, Закарпатської області, площею 0,72 гектарів, що підтверджується актом в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 174. Землю було передано для ведення товарного сільсько-господарського виробництва.

Заяви на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ніхто із спадкоємців не подавав, заповіт померлим за його життя складений не був.

На час відкриття спадщини (на день смерті ОСОБА_4 ) з ним разом постійно проживав та був зареєстрований його син ОСОБА_8 , який фактично прийняв спадщину за батьком.

Майно, в тому числі й будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, а також земельна ділянка для ведення товарного сільсько-господарського виробництва перейшли на підставі фактичного вступу у володіння спадковим майном до сина ОСОБА_4 - ОСОБА_8 , який фактично після смерті батька продовжив жити в даному будинку, користуватися земельними ділянками та утримувати дане майно. За час свого життя ОСОБА_8 нажаль не встиг до кінця оформити успадковане за батьком майно на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть що видано виконавчим комітетом Пийтерфолвівської сільської ради ІФМ, № НОМЕР_3 .

На день смерті ОСОБА_8 був одружений та постійно проживав із позивачкою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 від 20.06.1991 року.

ОСОБА_8 за своє життя заповіт не складав, а таким чином, має місце спадкування за законом. Спадкоємці за законом закликаються до спадкування у порядку черговості, яка залежить від ступеня споріднення їх зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу спадкують входить той із подружжя, який пережив спадкодавця. Відповідно до зазначеної норми, після смерті ОСОБА_8 в порядку черговості спадкування за законом має його дружина ОСОБА_1 . Згідно ст. 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Так як, після смерті ОСОБА_4 , його син ОСОБА_8 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном за померлим батьком прийняв дане майно у спадщину, то дружина ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , має право на спадкування дано майна, в порядку спадкової трансмісії.

Відповідно до правил спадкування за законом дружина ОСОБА_1 має право успадкувати майно покійного чоловіка, яке він успадкував внаслідок фактичного володіння майном, але за свого життя не встиг дане майно оформити, оскільки вона відноситься до числа осіб, які перебувають у першій черзі спадкування за законом.

Слід зазначити, що позивачка на момент смерті ОСОБА_8 проживала з ним за одною адресою АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_2 ), та продовжила проживати у даному домоволодінні та користуватися земельними ділянками і після його смерті.

Отже, позивачці після смерті чоловіка - ОСОБА_8 , фактично вступила у володіння спадковим майно, в тому числі й будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, а також земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом фактичного прийняття спадщини.

Позивачка ОСОБА_1 , вирішила оформити належним чином фактично прийняте нею спадкове майно, вона звернулася до нотаріус. 11.10.2024 року приватним нотаріусом Петрик Наталією Василівною надано лис № 72/01-16, згідно якого позивачці було повідомлено про неможливість оформлення даного спадкового майна та було рекомендовано звернутися до суду.

Факт належності будинку та земельної ділянки, на якій він розташований підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника в АДРЕСА_2 , а також підтверджується рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Виноградівського району про надання дозволу ОСОБА_7 на будівництво зруйнованого паводком житлового будинку на власній ділянці.

Факт належності земельної ділянки померлому ОСОБА_8 підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, площею 0,72 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 174. Слід зазначити, що 20.06.2023 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, було розглянуто цивільну справу № 299/1556/23 про встановлення факту родинних відносин. Судом було встановлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку І-ЗК № 041456, яке видане на підставі рішення Петрівської сільської ради від 07.02.2001 року на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221 Цивільного Кодексу України).

Верховний Суд наголошує, що згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, сплати податків, страхових внесків, інших платежів, здійснення за рахунок спадкового майна витрат, погашення боргів спадкодавця та ін.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст. 1225 Цивільного Кодексу України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця та народжені живими після відкриття спадщини.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право спадкування відбувається за законом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч. 1 ст. 1268 Цивільного Кодексу України.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, 3, 4 1268 ЦК)

В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У зв`язку з необхідністю прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька позивач звернувся до державного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями зазаповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Пийтфолівської сільської ради Берегівського району від 14.08.2023 року за № 04-20/1039 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою, АДРЕСА_1 , згідно відомостей по господарської книги № 2 , особовий рахунок № НОМЕР_5 , рахується за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджененаказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до роз`яснень «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізованого суду: лист від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13- по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Крім того, відповідно до правової позиції,висловленої ВССУ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Для подальшого утримання та збереження майна ОСОБА_1 необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказану земельну ділянку в судовому порядку, не існує.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що існують обставини, які є підставою для задоволення заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 197,200,206, 218,247, 280 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності в цілому на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою, АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , РНОКПП НОМЕР_6 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 право власності на земельну ділянку площею 0,72 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Петрівської сільської ради (державний акт на право приватної власності на земельну ділянку І-ЗК № 041456).

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ГоловуючийА. А. Надопта