Справа №462/4636/23 Головуючий у 1 інстанції:Галайко Н. М.
Провадження №22-ц/811/2686/23 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Галайко Н.М. від 07 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - задоволено частково.

Визнано Договір дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , який посвідчений 04.12.2013 року держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрований у реєстрі за № 2-1292 - недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 40 000 (сорок тисяч) грн 00 коп. матеріальної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто порівно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 - 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. судового збору.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Вказує, що в нього з ОСОБА_5 була домовленість, відповідно до якої вона дарує йому свою квартиру, а він доглядає її до смерті. Такий формат відносин запропонувала ОСОБА_6 . Вона самостійно організовувала укладання спірного договору. Зазначає, що свій обов`язок він виконав. Квартира була зареєстрована на нього і лише після смерті ОСОБА_5 квартиру він продав. В свою чергу, ОСОБА_4 відмовилася від таких відносин з ОСОБА_5 , її було виписано з квартири за рішенням суду. Лише після того, як їй стало відомо про укладення спірного договору (через два роки), вона почала вживати дії для визнання ОСОБА_5 недієздатною з метою оспорення договору. Докази того, що він доглядав за ОСОБА_5 , що ОСОБА_5 укладала спірний правочин та інший правочин - про розірвання договору довічного утримання, знаходяться в матеріалах справи №462/432/17, яку суд за клопотанням позивачки не витребував. Докази, що містяться в матеріалах справи №462/432/17 виключають будь-яку протиправність його дій при укладенні, виконанні спірного правочину, а також свідчать, що ОСОБА_5 в момент укладення спірного договору усвідомлювала значення своїх дій і могла ними керувати. Зазначав, що суд порушив норми ст. 81 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи немає жодного доказу, того що позивачка через його дії чи бездіяльність зазнала моральних страждань та понесла матеріальну шкоду у вказаних нею розмірах.

Вказане рішення також оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року у цивільній справі №462/4636/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним в частині визнання недійсним договору дарування скасувати та закрити у цій частині провадження по справі.

Вказує, що суд помилково вказав, що дана справа є малозначною та повторно розглянув спір про визнання договору дарування квартири недійсним між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, тоді як в цій частині позову мав закрити провадження по справі. Зазначає, що Висновок № 09/к від 15.04.2020 згідно норм ст. 79 ЦПК є недостовірним доказом. В матеріалах даної справи та у справах №462/432/17, N?462/1969/22 в порушення 4.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, відсутні будь-які докази, які б свідчили про психічний розлад здоров?я ОСОБА_5 протягом 20 років, в тому числі в період укладення спірного договору, про систематичність проходження курсів як стаціонарного лікування в Львівській психіатричній лікарні, так і лікування в обласному клінічному неврологічному диспансері до 1980 року та після 1984 року. Зокрема, відповідно до повідомлення КЛАР «ЛОКЛ» N?107/01-25 від 11.07.2017 ОСОБА_5 перебувала на лікуванні в КЛАР «ЛОКЛ» три рази: в 1980, 1981 та 1984 роках. Жодних доказів того, що з 1984 року ОСОБА_5 зверталася за психіатричною допомогою позивач не надала, в матеріалах справ N?462/432/17, N?462/1969/22, також, такі відсутні. Крім того, в момент укладення спірного договору, а також до того, тобто після лікування в КНП ЛОР ЛОКПЛ в 1980-1984 р, ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними. Адже розірвання із позивачкою договору довічного утримання та зняття її з реєстрації в судовому порядку, укладення договору з ОСОБА_8 , пізніше розірвання договору довічного утримання із ОСОБА_8 та укладення спірного договору вимагало від ОСОБА_5 вчинення активних дій не лише у вигляді відвідування нотаріуса та поставлення свого підпису на договорі, а й представництво своїх інтересів в суді у спорі із позивачкою, пошук відповідної особи, яка б погодилася укласти договір довічного утримання та його виконувати, зібрати відповідний пакет документів, необхідний для укладення договорів, в тому числі і спірного договору, правильно сформувати свою позицію, як в правовідносинах щодо укладення та розірвання договору із ОСОБА_8 , так і щодо укладення договору із ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_5 розуміла суть своїх прав і зобов?язань та яким чином вона має їх виконувати, а також виконувала їх. Зазначала, що позивачка не представила жодного доказу того, що в описаному процесі ОСОБА_5 користувалася допомогою третьої особи. Відтак, Висновок судового-психіатричного експерта N?09/К від 15.04.2020 є недостовірним доказом.

В судове засідання окрім представниці відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_9 про відкладення розгляду справи з підстав проходження медичного обстеження колегія суддів вважала безпідставним та відхилила, оскільки представником позивачки неодноразово заявлені клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав, що на думку колегії суддів свідчить про бажання затягування розгляду справи та зловживання своїми процесуальними правами сторони позивача. Окрім цього, як вбачається з наданих представником медичних документів ним задовго до судового засідання пройдено медичні обстеження про які він вказує, а саме у січні, 3 та 14 березня 2025 року. Тобто, будь-яких поважних причин неявки його у судове засідання ним не наведено, як не наведено і будь-яких причин неможливості явки у судове засідання самої позивачки чи неможливості укладення угоди з іншим представником у випадку небажання брати участь у судовому засіданні згаданого представника позивачки. При цьому колегія суддів врахувала у тривале перебування справи на розгляді у судах обох інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідачки на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, а також цивільних справ №462/2755/15, №462/537/16, №462/432/17, №462/1969/22, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, скарга ж ОСОБА_3 до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 11, 22, 23, 203, 215, 216, 225, 626, 628, 638, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та задовольняючи позов частково, виходив з того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським Локомотиворемонтним заводом 04.03.1994 року, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за номером запису 6701. Із копії Договору дарування (котра знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с. 53, Т. 1), посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної кантори Палажій Г. В. 04.12.2013 року за № 2-1292, вбачається, що такий укладено між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі вказаного Договору дарування ОСОБА_5 (дарувальник) передала, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у дарунок квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 з 17.12.2013 року зареєстрований у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , також у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_5 з 20.05.1976 року, що стверджується копією Довідки ЛКП «Левандівка» з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 425 від 24.11.2016 року (а.с.32). Також судом встановлено, що ОСОБА_4 , згідно копії Довідки ЛКП «Левандівка» від 13.08.2015 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 15.02.1996 року та виписана 05.07.2014 року (а.с.34). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року заяву ОСОБА_4 - задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає на АДРЕСА_2 - недієздатною (а.с.29). Із змісту даного рішення вбачається, що згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 646 - ОСОБА_5 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує опіки. Окрім цього, згідно Висновку судово-психіатричного експерта (у новій редакції) №09/К від 15.04.2020 року (який був предметом розгляду у цивільній справі №462/432/17, а.с.227-231, Т. 2) стверджується, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири 04.12.2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова №462/537/16-ц від 30.06.2016 року встановлено опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалено призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 опікуном над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30). ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 270, видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (копія котрого знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с.128, Т. 2). Суд приймає до уваги і той факт, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/432/17 від 20.11.2019 року (з урахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 року) постановлено здійснити процесуальну заміну позивача по справі: ОСОБА_4 , що діяла у інтересах недієздатної ОСОБА_5 , на її правонаступника - ОСОБА_4 (копія котрої знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с.194-195, Т.2). Також, судом досліджено надану копію Договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я. та зареєстрованого у реєстрі за №1563 з якого вбачається, що ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.81-83). Окрім цього, суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова №462/432/17 від 11.11.2020 року (з врахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2020 року) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним - задоволено. Ухвалено визнати договір дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідченого 04.12.2013 року держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрованого за реєстровим №2-1292 - недійсним. Кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання. Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с.47-49, 50). Постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/432/17 від 06.07.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року - залишено без змін (а.с.51-56). Ухвалою Львівського апеляційного суду у справі №462/432/17 від 21.09.2021 року заяву ОСОБА_4 про виправлення описки - задоволено. Постановлено виправити описку допущену у вступних частинах короткого та повного текстів, а також мотивувальній частині повного тексту постанови Львівського апеляційного суду від 06.07.2021 року, вважати правильним прізвище відповідача « ОСОБА_3 », замість помилково зазначеного « ОСОБА_3 » (а.с.57). Постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/432/17 від 01.12.2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасовано та прийняти нове рішення. Ухвалено відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідченого 04.12.2013 року, держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292. Постановою Верховного Суду у справі № 462/432/17 від 15.05.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року залишено без змін. Також, суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1969/22 від 20.09.2022 року визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрований у реєстрі за № 1563. Визнано недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованого у реєстрі за № 1563. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 415 800 грн. 00 коп. сплачених ОСОБА_1 при купівлі квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованим у реєстрі за №1563. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2 232 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/1969/22 від 30.01.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_13 , представника ОСОБА_1 задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20.09.2022 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою ухвалено відмовити ОСОБА_4 у задоволенні її позову до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21.09.2020 року між згаданими відповідачами. Суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази (у частині визнання Договору дарування недійсним та відшкодування моральної і матеріальної шкоди), суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання Договору №2-1292 від 14.12.2013 року про дарування ОСОБА_5 своєї квартири ОСОБА_3 недійсним, таким, що укладений між ними у момент, коли ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати та відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 50 000 грн 00 коп. і матеріальної шкоди у розмірі 40 000 грн 00 коп. Однак, враховуючи те, що дарувальник ОСОБА_5 за Договором дарування квартири від 04.12.2013 року померла, суд позбавлений можливості застосувати реституцію.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

У червні 2023 рок ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, у якому просила:

- визнати договір № 2-1292 від 14.12.2013 року про дарування ОСОБА_5 своєї квартири ОСОБА_3 недійсним, як такий, що укладений між ними у момент, коли ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати та застосувати реституцію;

- зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп. та матеріальну шкоду у розмірі 40 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року ОСОБА_5 була визнана недієздатною. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова №462/537/16-ц від 30.06.2016 року позивача було призначено опікуном над ОСОБА_5 . Так, позивач зазначає, що психічний розлад здоров`я ОСОБА_5 спостерігався більше двадцяти років, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої №965-Д від 09.12.1981 року під час її стаціонарного лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25.01.1982 року. ОСОБА_5 систематично проходила курс стаціонарного лікування у четвертому і десятому відділенні Львівської обласної психіатричної лікарні та обласному клінічному неврологічному диспансері по вул. Коциловського, про що позивачу відомо, оскільки остання є племінницею ОСОБА_5 , яка з 1996 року по 2011 рік була зареєстрована і проживала у її квартирі та допомагала їй. Зазначає, що у вказаному вище рішенні від 08.10.2015 року, суд повно та об`єктивно оцінив у сукупності докази, які наявні у справі та опираючись на Висновок судово-психіатричного експерта № 646, з якого вбачається, що ОСОБА_5 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визнав її недієздатною. Під час здійснення опікунських повноважень позивачем була підтверджена наявна раніше але неперевірена інформація про те, що її підопічна ОСОБА_5 у 2013 році фактично втратила право власності на своє помешкання, незважаючи на те, що вона у своїй квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживала. Як свідчить повідомлення Другої Львівської державної нотаріальної кантори, вказана квартира була відчужена ОСОБА_5 на підставі Договору дарування, посвідченого 04.12.2013 року за №2-1292 у вказаній нотаріальній конторі. У результаті укладання названого Договору право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося, виникло право власності у обдарованого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_5 . Наведене дає підставу вважати, що ОСОБА_5 , вчиняючи у грудні 2013 року Договір дарування своєї квартири ОСОБА_3 , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати. Вона не могла свідомо віддати своє єдине помешкання сторонній особі, яка з нею не пов`язана ні родинними, ні матеріально-фінансовими, ні організаційно піклувальницькими зв`язками. Вона фактично у будь-який момент могла опинитися на вулиці. Окремо зазначили, що не усвідомлення своїх дій підопічною ОСОБА_5 та неможливість керувати ними, що призвело до втрати нею права власності на своє єдине житло, та Висновку нової експертизи №9-К від 15.04.2020 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова №462/432/17 від 11.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування про визнання Договору дарування, померлою уже на той час ОСОБА_5 . ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 задоволено, Договір дарування визнано недійсним. Вказане рішення суду оскаржувалося ОСОБА_3 , однак постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення, а Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року залишено без змін. Разом з тим, позивач вказує, що ще під час розгляду справу у суді першої інстанції ОСОБА_3 достовірно знаючи, що квартира є арештованою у порядку забезпечення позову, а виконавчою службою в порушення вимог нормативних документів відповідну ухвалу повернуто до суду без виконання, - продав оспорювану квартиру ОСОБА_1 . Ввівши при цьому в оману нотаріуса та державного реєстратора, приховавши інформацію про наявність на той час судового спору на вказане майно. У подальшому ОСОБА_3 схилив ОСОБА_1 , як власника майна, що не брала участі у судових засіданнях до подання апеляційної скарги на Рішення суду першої інстанції, яке було прийнято без її участі. Так, Постановою Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 задоволено, Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасовано. Позивач вказує на те, що таке рішення скасовано на підставі того, що ним порушені права та інтереси ОСОБА_1 , яка не була залучена у суд, як набувач оспорюваного майна. У подальшому Постановою Верховного суду касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року залишено без змін. Отже, ОСОБА_4 скористалася своїм правом звернення до суду з новим позовом із залученням до участі у справі всіх належних відповідачів, з огляду на вказане просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським Локомотиворемонтним заводом 04.03.1994 року, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за номером запису 6701.

Із копії Договору дарування та матеріалів, на підставі яких такий було посвідчено, які були витребувані апеляційним судом за відсутності такого в матеріалах справи на час ухвалення рішення, посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної кантори Палажій Г.В. 04.12.2013 року за № 2-1292, вбачається, що такий укладено між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі вказаного Договору дарування ОСОБА_5 (дарувальник) передала, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

Попередньо у цій квартирі зареєстрована ОСОБА_5 з 20.05.1976 року, а також, у ній зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 з 17.12.2013 року (за адресою: АДРЕСА_2 ), що стверджується копією Довідки ЛКП «Левандівка» з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 425 від 24.11.2016 року (а.с.32).

Згідно копії Довідки ЛКП «Левандівка» від 13.08.2015 року ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 15.02.1996 року та знята з реєстрації 05.07.2014 року (а.с.34).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року заяву ОСОБА_4 - задоволено. Ухвалено визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає на АДРЕСА_2 - недієздатною (а.с. 29). Із змісту даного рішення вбачається, що згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 646 - ОСОБА_5 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує опіки.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/537/16-ц від 30.06.2016 року встановлено опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалено призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 опікуном над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Залізничним районним у м.Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис №270, видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (копія котрого знаходиться у матеріалах справи №462/432/17, а.с.128, Т. 2).

26 березня 2018 року ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 26.03.2018 (а.с.127 зворот, Т.2, матеріали справи №462/432/17).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/432/17 від 20.11.2019 року (з урахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 року) постановлено здійснити процесуальну заміну позивача по справі: ОСОБА_4 , що діяла у інтересах недієздатної ОСОБА_5 , на її правонаступника - ОСОБА_4 (копія котрої знаходиться у матеріалах справи №462/432/17, а.с.194-195, Т. 2).

Окрім цього, згідно Висновку судово-психіатричного експерта (у новій редакції) №09/К від 15.04.2020 року (який був предметом розгляду у цивільній справі №462/432/17, а.с.227-231, Т.2) стверджується, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири 04.12.2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції).

Також, з копії Договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я. та зареєстрованого у реєстрі за №1563 вбачається, що ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.81-83).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова №462/432/17 від 11.11.2020 року (з врахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2020 року) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним - задоволено. Ухвалено визнати договір дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідченого 04.12.2013 року держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрованого за реєстровим № 2-1292 - недійсним. Кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання. Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с.47-49, 50).

Постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/432/17 від 06.07.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року - залишено без змін (а.с.51-56).

Постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/432/17 від 01.12.2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасовано та прийняти нове рішення. Ухвалено відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідченого 04.12.2013 року, держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292.

Постановою Верховного Суду у справі №462/432/17 від 15.05.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року залишено без змін.

Також, рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/1969/22 від 20.09.2022 року визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрований у реєстрі за № 1563. Визнано недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованого у реєстрі за № 1563. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 415 800 грн. 00 коп. сплачених ОСОБА_1 при купівлі квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованим у реєстрі за №1563. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2 232 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду у справі № 462/1969/22 від 30.01.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_13 , представника ОСОБА_1 задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20.09.2022 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою ухвалено відмовити ОСОБА_4 у задоволенні її позову до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21.09.2020 року між згаданими відповідачами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України.

За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і у постановах Верховного Суду № 523/14606/13-ц від 07.02.2018 року та № 161/17119/16-ц від 20.06.2018 року.

Також, згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК ( 435-15 ) відповідно до частини другої статті 35 ЦПК ( 1618-15 ) залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК ( 435-15 ) до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним. Недотримання вимог статті 362 ЦК ( 435-15 ) у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупця. Згідно із статтями 1281 та 1282 ЦК ( 435-15 ) вимоги, пов`язані з визнанням правочинів недійсними, можуть пред`являтися також кредиторами спадкодавця до спадкоємців сторони правочину. У цьому разі спадкоємці зобов`язані задовольнити такі вимоги у межах вартості успадкованого майна за умови дотримання норм про пред`явлення вимог (стаття 1281 ЦК).

Тобто, з позовом про визнання правочину недійсним, у даному випадку договору дарування, можуть звернутися в першу чергу сторони правочину, а також особи, яким оспорюваним правочином порушено права, свободи чи законні інтереси.

Відповідно у випадку, якщо позов подано особою, яка не є стороною правочину, такій особі слід довести порушення її права та законних інтересів спірним правочином. Відповідно ця обставина підлягає доказуванню у даній справі, оскільки правочин оспорюється не стороною договору дарування.

Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази у частині визнання договору дарування недійсним та відшкодування моральної і матеріальної шкоди слід визнати належними і допустимими, а також достовірними і достатніми. Так, надані стороною позивача докази підтверджують, що у момент підписання Договору №2-1292 від 14.12.2013 року дарування ОСОБА_5 своєї квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій і не могла керувати ними, а відтак слід визнати вище вказаний договір недійсним та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 40 000 грн матеріальної шкоди, 50 000 грн моральної шкоди, у іншій частині позовних вимог - відмовити.

Однак, колегія суддів не погоджується з вище викладеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування №2-1292. На підставі вказаного Договору дарування ОСОБА_5 (дарувальник) передала, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у дарунок квартиру АДРЕСА_1 , про що йшлося.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

19.06.2023 ОСОБА_4 звернулася в суд з даним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, у якому просила визнати договір №2-1292 від 14.12.2013 року про дарування ОСОБА_5 своєї квартири ОСОБА_3 недійсним, як такий, що укладений між ними у момент, коли ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати та застосувати реституцію, також зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн та матеріальну шкоду у розмірі 40 000 грн.

Однак, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено жодним чином порушення, невизнання чи оспорення будь-яких її прав чи законних інтересів при укладенні між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 оспорюваного договору, як і завдання їй при укладенні такого шкоди ОСОБА_3 .

Так, у 2013 році власницею квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 . Відповідно оспорюваним договором могли бути порушено тільки її, як власниці квартири, права, свободи чи інтереси, а не права ОСОБА_4 , яка власницею (співвласницею) спірної квартири не була та прав стосовно такої на момент укладення договору дарування не мала.

Таким чином, договором дарування від 04.12.2013 року №2-1292 укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 права позивачки не порушено і порушено бути не могло, а відтак з укладенням договору дарування ОСОБА_4 не могло бути заподіяно ні моральної, ані матеріальної шкоди.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції помилково визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не надав належну правову оцінку доводам сторін, за сукупності яких дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення позову частково.

Відповідно рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказаним вимоги апеляційної скарги ОСОБА_14 слід задовольнити, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Доводи скарги ОСОБА_1 про тотожність спорів даного та у справі №462/432/17 слід вважати помилковими, оскільки підстави, предмет та сторони у таких спорах не є тотожними, що виключає можливість закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2023 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра