ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4763/24

Провадження № 22-ц/820/841/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Ковальова А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2025 року, суддя Колієв С.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Термопластавтомат», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності,

встановив:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Термопластавтомат», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 01.12.2008 року ВАТ «Термопластавтомат» на кв. АДРЕСА_1 , яке було видане на підставі наказу №187/к від 24.11.2008 року в частині права спільної часткової власності (1/3 частки) ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.12.1997 року, їй, як працівнику ВАТ «Термоплатсавтомат», було видано ордер на вселення разом з членами сім`ї - чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 , у кв. АДРЕСА_1 . На підставі вказаного ордеру вона разом із чоловіком та сином вселилися до вказаної квартири.

Наказом ВАТ «Термопластавтомат» №187/к від 24.11.2008 року «Про приватизацію житлового фонду» передано у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . На підставі вказаного наказу 01.12.2008 року ВАТ «Термопластавтомат» видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, по 1/3 частки кожному. На підставі вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.12.2008 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по 1/3 частці за кожним.

Разом з цим, оригінал свідоцтва про право власності на вказану квартиру та оригінал витягу про реєстрацію права власності на вказану квартиру залишається на зберіганні в Хмельницькому бюро технічної інвентаризації. На її вимогу видати вказані документи вона отримала відмову Хмельницького БТІ з посиланням на те, що приватизація квартири не завершена, оскільки ОСОБА_2 не використані житлові чеки.

Зазначила, що приватизація 1/3 частки кватири ОСОБА_2 , видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрація права власності на 1/3 частку кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 є безпідставною і такою, що суперечить вимогам закону.

Так, ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі з 2005 року, а лише був у ній зареєстрований. На той час вона з позивачем фактично припинили шлюбні стосунки та у подальшому розірвали шлюб.

За таких обставин, підстави для збереження за ОСОБА_2 житла, які передбачені ст. 71 ЖК України, були відсутні.

Крім того, під час приватизації квартири вона та її син ОСОБА_3 використали відповідні житлові чеки, а ОСОБА_2 такі житлові чеки не використовував.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.01.2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В мотивувальній частині рішення суд вказав, що при приватизації цієї квартири ОСОБА_2 не було погашено житлових чеків, у зв`язку з чим приватизація спірного житла не є завершеною.

Суд вважав, що за обставинами справи обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, не призведе до захисту порушеного права позивача та не забезпечить його відновлення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила рішення суду скасувати постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування скарги позивач зазначила, що приватизація ОСОБА_2 житла у спірній частці є незаконною. На момент приватизації відповідач не проживав у спірному житлі та не використав власних житлових чеків, тому не мав права на приватизацію кварти. Вважає обраний нею спосіб захисту свого права ефективним, оскільки після задоволення позову вона зможе продовжити приватизацію квартири на своє ім`я.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, заяв, клопотань процесуального характеру до суду не подали.

Перевіривши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 15.12.1997 року адміністрацією Хмельницької міської Ради народних депутатів, на підставі рішення №1984 від 27.11.1997 року ОСОБА_1 , разом з сім`єю, до складу якої входили чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , був виданий ордер №002553 серія ХНМ на право заселення у кв. АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного ордеру 23.12.1997 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до вказаної квартири.

15.10.2008 року ОСОБА_1 , як наймач, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як повнолітні члени сім`ї наймача, звернулися до ВАТ «Термопластавтомат» із заявою, в якій просили передати у спільну часткову власність кв. АДРЕСА_1 в порядку приватизації.

Згідно з довідкою ПП «Житловик-Сервіс» №127 віл 15.10.2008 року, за адресою: будинок АДРЕСА_1 , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 (наймач, дата прописки 23.12.1997 рік), ОСОБА_2 (чоловік наймача, дата прописки 23.12.1997 рік), ОСОБА_3 , (син наймача, дата прописки 23.12.1997 рік).

Наказом ВАТ «Термопластавтомат» №187/к від 24.11.2008 року вказана заява була задоволена та вирішено передати у власність ОСОБА_1 та членам її сім`ї кв. АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного наказу ВАТ «Термопластавтомат» 01.12.2008 року видало свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 , згідно з яким кв. АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці відповідно за кожним) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Вказане свідоцтво зареєстровано в електронному Реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.11.2008 року.

Згідно з витягом №21101449 від 01.12.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на підставі виданого ВАТ «Термопластавтомат» свідоцтва про право власності від 01.12.2008 року Хмельницьким БТІ було зареєстровано право спільної часткової власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (по 1/3 частці відповідно за кожним).

В довідці Державного ощадного банку України від 29.09.2023 року №120-54-23/62238/2023 зазначено, що ОСОБА_1 використала кошти з приватизаційного депозитного рахунку в сумі 2 грн. 96 коп. за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Залишок невикористаних житлових чеків станом на 29.09.2023 рік становив 1 грн. 24 коп.

У відповіді Державного ощадного банку України від 07.10.2024 року №11/3-21/125602/2024 вказано, що відповідно до списків громадян, які мають право на одержання приватизаційних паперів (відкриття приватизаційних депозитних рахунків) за адресою проживання: кв. АДРЕСА_1 , станом на 07.10.2024 рік ОСОБА_2 приватизаційний депозитний рахунок не відкривав, житлові чеки не використовував.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.08.2010 року у справі №2-5752/2010 шлюб, зареєстрований 11.05.1985 року Майдан-Олександрівською сільською радою Віньковецького району Хмельницької області між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано.

Згідно з актом, складеним головою ОСББ «Чкалова 13» від 26.09.2023 року за результатами обстеження кв. АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою однак фактично у цій квартирі не проживає з 2005 року.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1,2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі №923/364/19 та від 16.06.2020 року у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19), від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (провадження №14-317цс19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №378/596/16-ц (провадження №14-545цс19), від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20 (провадження №12-61гс21) (пункт 148)).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до положень статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Як наголошує статті 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Порядок передачі квартир у власність громадян, склад документів та порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян станом на дату приватизації квартири був визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима.

Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Як зазначено в пункті 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року №56, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно з пунктами 18, 20, 21, 23, 24, 26 даного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів.

Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження.

При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження).

На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

За приписами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , як чоловік позивача наймача був зареєстрований за адресою: кв. АДРЕСА_1 та також мав право на безоплатне одержання житла у власність.

Приватизація квартири була здійснена за заявою позивача, яка не висловлювала своїх заперечень стосовно осіб, які мають право на приватизацію. ОСОБА_2 на законних підставах, за письмової згоди позивача, брав участь у приватизації, яка здійснена відповідно до вимог чинного на час її проведення законодавства, що в свою чергу не дає підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видане на підставі наказу ВАТ «Термопластавтомат» №187/к від 24.11.2008 року.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21.12.2019 року у справі №524/4106/17.

Також колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись до суду із позовом про скасування свідоцтва про право власності в частині права спільної часткової власності, зареєстрованого за ОСОБА_2 , обрала неналежний спосіб захисту, оскільки належним способом захисту у даній категорії справ було б саме скасування та/або визнання недійсним рішення органу, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності та/або укладено відповідний правочин.

Вказана позиція неодноразово висловлювалася у постановах Верховного Суду, зокрема, у справах №925/797/17 від 27.06.2018 року, №904/750/19 від 05.02.2020 року, №442/2771/17 від 27.05.2020 року.

Суд першої інстанції, врахувавши істотні обставини справи, правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку наданим сторонами доказам, яких було достатньо для ухвалення рішення та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова