КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 752/16822/23

номер провадження 22-ц/824/3714/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
представник позивача Демченко М.М.,

представники відповідачів Науменко О.Г., Приймак А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року /суддя Ольшевська І.О./

та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року /суддя Ольшевська І.О./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Голосіївського районного суду міста Києва передані вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, за якими позивач просив визнати недійсним Договір дарування квартири від 10.09.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., зареєстрований у реєстрі за №421.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 1 а.с. 175-183/

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Науменко Олексій Григорович, про постановлення додаткового рішення та розподілу судових витрат щодо розгляду справи у справі задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення та додаткове рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги, відмовивши у стягненні витрат.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційних скаргах, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, спірний договір укладено відповідачами з метою уникнення звернення стягнення на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитними та іпотечними договорами, його укладено між матір`ю та сином, що свідчить про відсутність реальної мети такого договору, оскільки ОСОБА_4 фактично продовжує використовувати дану квартиру, отримує за цією адресою поштову кореспонденцію, зокрема вимоги про виконання зобов`язань, які було отримано у квітні 2020 р. Укладення даного договору збігається в часі з набранням законної сили ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, переданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 р. На час укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 була обізнана про наявність двох судових рішень про стягнення з неї заборгованості за кредитним договорами. Наголошувала, що внаслідок укладення оскаржуваного договору дарування відповідач ОСОБА_4 позбулася права власності на майно, за рахунок якого могла виконати свої зобов`язання перед кредиторами та намагається позбавити позивача, який є добросовісним набувачем права власності на житловий будинок та квартиру, позбавити такого права власності, стверджуючи про відсутність у неї у власності іншого нерухомого майна, що не відповідає дійсності. Отже, спірний договір підлягає визнанню недійсним. Щодо додаткового рішення, зазначала, що відповідачем при поданні до суду першої інстанції заяви про ухвалення додаткового рішення не дотримано положень ЦПК України щодо надсилання відповідачу копії такої заяви разом з додатками.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказував, що наявність боргових іпотечних зобов`язань не свідчить про те, що ОСОБА_4 позбавлена права розпоряджатись іншим своїм майном, яке не має до предмету іпотеки жодного відношення. Тобто, предмет та підстави позову у справі №369/16176/20, що розглядається Києво-Святошинським районним судом Київської області не мають жодного відношення до Договору дарування квартири АДРЕСА_2 між відповідачами. Укладення договору дарування квартири АДРЕСА_2 не є фіктивним правочином.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість її доводів. Наголошував, що ОСОБА_3 набув право власності законним шляхом та є одноособовим власником оспорюваної квартири. У позивача ОСОБА_1 відсутні будь-які права вимоги за будь-якими зобов`язаннями, як до ОСОБА_4 , так і до ОСОБА_3 . Крім того, оспорюваний правочин укладений 10.09.2014, отже до моменту подання позову (15.08.2023) пройшло - більше 9 років. Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10.10.2024 р. вказував, що апеляційна скарга не обґрунтована, а ні з точки зору матеріального права, а ні з точки зору процесуального права. Заявник не позбавлений процесуальним законом права звертатись до суду як в паперовому варіанті, так і в цифровому через підсистему Електронний суд ЕСІТС. Неотримання поштової кореспонденції ОСОБА_1 за адресою яку він особисто зазначив контактною - не відноситься до компетенції відповідача, а є лише процесуальною недбалістю самого ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 10 вересня 2014 р. між ОСОБА_7 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, був укладений Договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , а обдаровуваний приймає від дарувальника належну йому квартиру. Відчужувана квартира належить дарувальнику на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.11.1997 року Барановою Т.І., державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 11-3110, що зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 20.11.1997 р. та записано в реєстраційній книзі під №4709. Право власності дарувальнику на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №6945570 згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26606662, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А,А. 10.09.2014 р.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10.09.2014 р. відомості про заборону відчуження квартири та арешт майна відсутні, також відсутні відомості про обтяження нерухомого майна іпотекою.

Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 10.09.2014 р. за №45104851 інформація відсутня.

У Договорі дарування зазначено, що право власності обдаровуваного на квартиру виникає з моменту прийняття майна та відповідно до вимог ст. 722 ЦК України з моменту одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України з дати державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У Договорі дарування зафіксовано його сторонами, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину та не вчиняється без наміру створення правових наслідків, які не обумовлені цим договором, тобто договір не містить характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Позивач вважає Договір дарування укладено з метою уникнення звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок виконання відповідачем 1 зобов`язань за кредитними та іпотечними договорами, його укладено між матір`ю і сином, що свідчить про відсутність реальної мети такого договору. На думку позивача, договір дарування є фраудаторним та підлягає визнанню недійним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами статті 6 цього Кодексу про те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного Кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення.

У своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18 Верховний Суд України зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Також, Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18), та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Отже, під фраудаторним правочином розуміється правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, тобто спрямований на зменшення майна боржника з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів. Фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам. Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це було доведено, є його недійсність. Між тим, якщо результат дії боржника не завдав шкоди кредиторові та не спричинив негативних наслідків, то для боржника він залишається правочином, але ніяк не фраудаторним.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказана норма закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та базується на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, споживачів, захист права і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами та міжнародними організаціями. До прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всій майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності.

Судом першої інстанції у даній справі вірно встановлено, що позивач не є кредитором відповідача 1 і що відповідач 1, укладаючи спірний Договір дарування, діяв недобросовісно саме по відношенню до позивача.

У даному випадку можна стверджувати про відсутність порушеного права позивача з боку відповідачів, яке підлягає захисту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок укладення оскаржуваного договору дарування відповідач ОСОБА_4 позбулася права власності на майно, за рахунок якого могла виконати свої зобов`язання перед кредиторами та намагається позбавити позивача, який є добросовісним набувачем права власності, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні будь-які зобов`язання, а отже, і така підстава для визнання договору недійсним як фраудаторність в даному випадку не можу бути застосовано до вказаних правовідносин.

Відповідно до ст. 215, 216 Цивільного Кодексу України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Крім того, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вказував, що суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 про постановлення додаткового рішення та розподілу судових витрат щодо розгляду справи, за якою він просив стягнути на свою користь з позивача витрати на правову допомогу щодо представництва фахівця в галузі права в сумі фактично понесених, а саме в розмірі 31 657,20 грн.

В обґрунтування заяви посилається на наступні докази: Договір про надання правової допомоги №15-12/2020 від 15.12.2020р., Акт приймання передачі №4 від 20.09.20204р. виконаних робіт та понесених витрат по договору №15-12/2020, квитанцію до прибуткового касового ордера №189 від 20.09.2024р.

Із матеріалів заяви про постановлення додаткового рішення вбачається, що її копія з додатками направлена іншим учасникам справи.

Станом на день розгляду заяви ОСОБА_3 заперечень щодо розміру заявленої до стягнення вартості правової допомоги від позивача не надходило.

Доводи апеляційної скарги щодо не направлення заяви стороні позивача не відповідають матеріалам справи /т. 1 а.с. 205-206/, а тому відхиляються апеляційним судом.

Доводів щодо неспівмірності або зменшення суми апелянтом не зазначено.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження надання правової допомоги представником відповідача надано суду Договір про надання правової допомоги №15-12/2020 від 15.12.2020р., Акт приймання-передачі №4 від 20.09.2024р. виконаних робіт та понесених витрат по договору №15-12/2020 на суму 31 657,20 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера №189 від 20.09.2024р. про сплату ОСОБА_3 адвокату Науменко О.Г. 31 657,20 грн.

Враховуючи особливості предмета спору, складність справи, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в акті про отримання правової допомоги від 20.09.2024, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява відповідача підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн., що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: