Справа № 931/888/24
Провадження № 2/931/59/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року селище Локачі

Локачинський районний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Масляної С.В.,

за участю: секретаря - Проскуненкової А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Локачах в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком,

встановив:

10 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком. Позов мотивує тим, що відповідачем у справі є його колишня дружина, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 1990 року по 28 квітня 2016 року. Зазначає, що 13.12.1991 року під час зареєстрованого шлюбу він придбав відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, після розірвання їхнього шлюбу позивач змушений виїхати зі спірного будинку і по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що протягом всього періоду окремого проживання з відповідачкою він неодноразово намагався домовитися про порядок користування спільним майном подружжя, однак, всі його намагання потрапити до будинку закінчувались тим, що відповідач викликала поліцію, яка, не розібравшись у справі, оформляла на нього протокол про домашнє насильство, якого він ніколи не вчиняв. Крім того, відповідач змінила у будинку замок, вирішивши таким чином позбавити його права на користування своїм майном. Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року було ухвалено в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідач сама запропонувала йому у користування житлові кімнати площею-13,6 кв. м. та 13,3 кв.м (разом 26,9 кв.м.), на що він погодився, хоча дві інші житлові кімнати, які залишаються у користуванні відповідача, мають житлову площу 14,2 кв. м., та 9,3 кв. м. (разом 23,5 кв.м.), при цьому загальна площа спірного житлового будинку -77,1 кв. м., житлова- 50,4 кв. метри, 1/2 ідеальної частки житлової площі становить -25,2 кв. метри. Однак, йому було відмовлено відповідачем у праві користування коридорами, кухнею та ванною кімнатою. Вважає, що вказані приміщення повинні знаходитись у їхньому спільному користуванні. Зазначає, що їхня домовленість про порядок користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, не відбулась, тому змушений звертатись до суду з даним позовом.

Просить суд визначити порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , передавши у користування ОСОБА_1 житлові кімнати площею 13,6 кв.м та 13,3 кв.м; у спільному користуванні залишити коридор 1-1 площею 4,9 кв.м, коридор 1-4 площею 4,6 кв.м, ванну 1-2 площею 6,6 кв. м, кухню 1-3 площею 10,6 кв. м та господарські будівлі та споруди. Крім того, просить зобов`язати відповідача не порушувати визначений порядок користування житловим будинком та прибудинковими спорудами.

Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 12.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 10.01.2025 року.

10.01.2025 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотанням відповідача на 30.01.2025 року.

Ухвалою суду від 30.01.2025 року було надано дозвіл на відеозйомку під час судових засідань у справі.

Ухвалою суду від 17.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання позивача про виклик і допит свідків.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав із підстав, заявлених у ньому, просив його задовольнити. Крім того зазначив, що сторонам не вдалося домовитися про порядок користування спільним майном, оскільки відповідач не погоджується на те, що він має право користуватися загальними приміщеннями в спільному будинку. Він наразі проживає за іншою адресою в будинку, що належить на праві власності його другій дружині, однак вважає, що має право на користування майном, що належить йому на праві власності, а саме 1/2 часткою будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і просить встановити порядок користування даним будинком для того, щоб мати змогу користуватися своєю частиною без перешкод відповідача.

Відповідач в судовому засіданні зазначила, що погоджується на встановлення порядку користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який просить позивач, однак при цьому зазначила, що таке користування ОСОБА_1 спільним будинком можливе виключно в її присутності і тільки, якщо він приходитиме не в стані алкогольного сп`яніння. Оскільки, коли він випиває, вона його не впускає, бо він вчиняє конфлікти і сварки.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 11.09.2024 року № 931/504/24 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, ухвалено визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-12).

Постановою Волинського апеляційного суду від 19.11.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Локачинського районного суду Волинської області від 11.09.2024 року № 931/504/24 в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 скасовано (а.с. 13-15).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 406441614 від 03.12.2024 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вид спільної власності спільна часткова, розмір частки (а.с. 16).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок загальною площею 77,1 кв.м., житловою площею 50,4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 02.03.2017 року вказаний житловий будинок складається з: коридору площею 4,9 кв.м. (позначений на поверховому плані будинку в технічному паспорті цифрами -1-1), ванної кімнати (1-2) площею 6,6 кв.м, кухні (1-3) площею 10,6 кв. м, коридора (1-4) площею 4,6 кв.м, чотирьох житлових кімнат 9,3 кв.м.(1-5), 14,2 кв.м.(1-6), 13,6 кв.м.(1-7), 13,3 кв.м (1-8). Крім того, господарськими будівлями та спорудами є: літня кухня (Б-1), прибудова (б-1), господарський хлів (В-1), прибудова (в-1), господарський хлів (В-2), господарський хлів (В-3), прибудова (в-3), навіс (Г), вбиральня (Д) (а.с. 18-24).

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2025 року за клопотанням позивача долучено до матеріалів справи характеристику ОСОБА_1 від 15.01.2016 року, довідку № 175 від 18.02.2016 року, довідку № 327 про зареєстрованих в житловому будинку осіб від 19.11.2024 року, архівну довідку № 61 від 17.03.2016 року, почесні грамоти ОСОБА_1 , копію статті з газети "Волинь" (а.с. 41-48, 50).

30.01.2025 року за клопотанням відповідача долучено до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу будинку від 13.12.1991 року, копію довідки ВЧ № НОМЕР_1 від 15.07.2024 року, виданої ОСОБА_3 , копію по рахунку № НОМЕР_2 , копію посвідчення серії НОМЕР_3 від 19.06.2024 року, виданого ОСОБА_4 (а.с. 49, 51-53).

У судовому засіданні 12.03.2025 року свідок ОСОБА_5 показала, що живе по сусідству зі сторонами у справі, кожен день проходить повз їх будинок, все чує та бачить, може пояснити, що ніколи не чула будь - яких конфліктів чи дебошів, про які говорить відповідач. Однак у червні цього року чула, що ОСОБА_2 голосно говорила ОСОБА_1 , щоб він більше не приходив, бо в нього в будинку нічого немає. І ще один раз бачила, як позивач стояв під дверима спірного будинку, і ніхто не відчинив йому двері.

03.04.2025 року свідок ОСОБА_6 показав, що є дільничним інспектором за місцем знаходження спірного будинку, може пояснити, що сторони у справі до нього з приводу будь - яких конфліктів, сварок, недопуску до будинку не звертались.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною або спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно з ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу житлового будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Позивачем запропоновано визначити наступний порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами, що перебувають у спільній частковій власності: передати у користування ОСОБА_1 житлові кімнати площею 13,6 кв.м та 13,3 кв.м; відповідачу - житлові кімнати площею 14,2 кв.м та 9,3 кв.м; у спільному користуванні залишити коридор площею 4,9 кв.м, коридор площею 4,6 кв.м, ванну площею 6,6 кв. м, кухню 1-3 площею 10.6 кв. м та господарські будівлі та споруди.

Відповідач погоджується щодо такого порядку користування спірним житловим будинком, однак зазначає, що таке користування позивачем будинком можливе лише у її присутності, тобто фактично заперечує вільне користування відповідачем часткою домоволодіння, що належить йому на праві власності.

Враховуючи, що між сторонами має місце непорозуміння щодо користування спірним будинком та господарськими спорудами, сторони не погодили добровільно порядок користування, при цьому беручи до уваги зміст ч. 1 ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов до висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку шляхом визначення порядку користування житловим будинком з надвірними господарськими спорудами у варіанті, визначеному позивачем, у якому враховано баланс інтересів кожного зі співвласників.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача не порушувати визначений порядок користування житловим будинком та прибудинковими спорудами суд зазначає наступне.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача не порушувати визначений порядок користування житловим будинком та прибудинковими спорудами, оскільки вказана вимога спрямована на майбутнє, що суперечить принципам цивільного судочинства.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, беручи до уваги покази свідків, надані в судовому засіданні, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 317, 319, 358, 368, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 206, 247, 263-268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком - задовольнити частково.

Встановити порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , передавши у користування:

- ОСОБА_1 житлову кімнату 1-7 площею 13,6 кв.м, житлову кімнату 1-8 площею 13,3 кв.м;

- ОСОБА_2 житлову кімнату 1-5 площею 9,3 кв.м та житлову кімнату 1-6 площею 14,2 кв.м;

- у спільному користуванні залишити коридор 1-1 площею 4,9 кв.м, коридор 1-4 площею 4,6 кв.м, ванну 1-2 площею 6,6 кв. м, кухню 1-3 площею 10.6 кв. м та господарські будівлі та споруди.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.04.2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Суддя Локачинського районного суду С.В. Масляна