Справа № 754/1058/25
Провадження № 2-о/761/243/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Волошин В.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_4 , про визнання особи безвісно відсутньою; визначення опікуном майна; стягнення майна в рахунок погашення заборгованості по аліментам із одночасним припиненням права власності на це майно боржника; визначення довірчим власником всього майна, -

встановив:

У березні 2025р. заявниця ОСОБА_1 звернулась Деснянського районного суду м. Києва, заявою в порядку окремого провадження, в якій просила суд:

-визнати ОСОБА_4 (далі по тексту - заінтересована особа) безвісно відсутнім (далі по тексту - вимога № 1);

-визначити заявницю опікуном всього майна заінтересованої особи, що знаходиться в Болгарії (далі по тексту - вимога № 2);

-стягнути майно, що належить заінтересованій особі, та знаходиться на території Болгарії, на користь заявниці в рахунок погашення заборгованості по аліментах з одночасним припиненням права власності заінтересованої особи та визначенням права власності заявниці на вказане майно (далі по тексту - вимога №3);

-визначити заявницю довірчим власником всього майна, яке належить заінтересованій особі та знаходиться у Болгарії (далі по тексту - вимога №4);

-захистити цивільне право та інтерес заявниці та цивільне право та інтерес малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє заявниця, у інший спосіб, що не передбачений законом, але який є ефективним способом захисту, у спосіб не передбачений законом, зокрема, ст. 16 ЦК України, або визначити у рішенні суду такий спосіб та форму захисту права, який не суперечить закону (далі по тексту - вимога №5).

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2025р. матеріали цивільної справи №754/1058/25 були передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Під час вивчення судом матеріалів заяви ОСОБА_1 було встановлено, що остання подана з порушенням вимог ст. ст. 30, 175, 306 ЦПК України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 1, 2 ст. 48 ЦПК України).

Так, звертаючись до суду, з вищезазначеною заявою, ОСОБА_1 було обрано форму процесуальної заяви у справах позовного провадження, у вигляді: «Позовна заява», однак суб`єктний склад було зазначено, як для справ окремого провадження: «заявник та заінтересована особа», що процесуально є невірним. Крім того, за змістом заяви заявниця, зазначила, що вказана заява подається нею, виключно, як законним представником малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Разом з тим, зі змісту вимог №№ 3, 4, вбачається, що заявниця діє не тільки, як законний представник малолітніх дітей, а і на свою користь, що процесуально є недопустимим.

Главою 4 ЦПК України, регламентовано, розгляд судом справ про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частина 1 ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, заявляючи вимоги №№ 2-4, заявницею не були враховані положення ст. ст. 307, 308 ЦПК України, зокрема: після набрання законної сили рішенням про оголошення фізичної особи померлою суд надсилає рішення відповідному органу державної реєстрації актів цивільного стану для реєстрації смерті фізичної особи, а також до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а в населеному пункті, де немає нотаріуса, - відповідного органу місцевого самоврядування для вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. За наявності в населеному пункті кількох нотаріусів, а також у випадках, коли місце відкриття спадщини невідоме, рішення надсилається до державного нотаріального архіву з метою передачі його за належністю уповноваженому нотаріусу для вжиття заходів з охорони спадкового майна.

Проте, в порушення вимог процесуального закону та безпідставним посилання на аналогію закону/аналогію права, заявниця просила суд визначити саме її опікуном майна заінтересованої особи, яке розташоване в Республіці Болгарія, та стягнути це майно, належне заінтересованій особі на користь заявниці, в рахунок погашення заборгованості по аліментах, з одночасним припиненням права власності на це майно, при цьому заявницею не були враховані положення ст. 30 ЦПК України, ст. ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положення ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, передбачають що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Так, заявляючи вимогу № 5, заявниця просила суд захистити її цивільне право та її дітей, фактично зобов`язуючи суд надати їй професійну правничу допомогу, щоб суд на власний розсуд обрав ефективний і належний спосіб захисту прав заявниці та її дітей, однак, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, останньою не були враховані положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо обрання належного способу захисту порушеного права, викладеної в постанові від 27 листопада 2018р. у справі № 905/2260/17, провадження № 12-173гс18 (обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог).

Відтак, заявниці необхідно подати до суду нову редакцію заяви для суду, визначившись за правилами якого провадження вона буде подана, оформлену у відповідності до вимог ЦПК України, зазначивши наведений суб`єктний склад, виклад обставин, та конкретизувавши зміст відповідних вимог. Вказана заява повинна бути подана відповідно до кількості учасників процесу, та з урахуванням правил підсудності, які визначені діючим ЦПК України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260, 308, 317, 353 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_4 , про визнання особи безвісно відсутньою; визначення опікуном майна; стягнення майна в рахунок погашення заборгованості по аліментам із одночасним припиненням права власності на це майно боржника; визначення довірчим власником всього майна - залишити без руху.

Надати заявниці строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали на усунення зазначених недоліків заяви.

Роз`яснити заявнику, що у разі якщо недоліки заяви у вказаний строк не будуть усунені, заява вважається неподаною та повертається заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: