Справа № 145/1176/24
Провадження № 22-ц/801/859/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Смірнова Сергія Михайловича

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Порощука П.П., дата складення повного тексту не вказана,

у справі № 145/1176/24

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

за участі органу опіки і піклування Гніванської міської ради (третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача)

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулась в міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 , та з залученням органу опіки і піклування Гніванської міської ради, як третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є сестрою малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який визнав своє батьківство.

Після смерті їх матері ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з нею та бабусею ОСОБА_5 .

Понад два роки відповідач будь-якої участі у вихованні та утриманні сина не приймає, чим ухиляється від своїх батьківських обов`язків відносного свого сина ОСОБА_3 .

За вказаних обставин просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , 2018 р.н. та стягувати з нього аліменти на утримання дитини в розмірі частки доходу, але не менше 50 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2025 року в позов задоволено. Вирішено позбавити ОСОБА_1 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в грошовій сумі не менше 50 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Постановлено також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 1 211,20 грн. сплаченого судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із судовим рішенням, 05 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Смірнова С.М., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, представник наголошує, що такий захід є крайнім і його слід застосовувати лише у випадках, коли поведінка батька не може бути змінена. На його думку ОСОБА_1 не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, коли подавав заяву про визнання позову, в подальшому переоцінив своє життя і поведінку, бажає залишатися в житті сина як батько.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну залишити без задоволення, а судове рішення без змін, як таке, що ухвалене з урахуванням всіх обставин справи, законне і обґрунтоване.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 19 березня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Смирнов С.М. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснив, що дійсно не приділяв уваги вихованню дитини, проте утримував сина, передаючи необхідні кошти матері дитини. Крім того, в той час, коли він не міг займатися дитиною, її доглядала бабуся. Вважає, що після його мобілізації до лав ЗСУ він зможе поєднувати службу з батьківством, а під час його відсутності доглядати за сином також може бабуся. При цьому представник стверджує, що таке бажання батька є щирим і не пов`язане з проходженням ним військової служби за мобілізацією, він не планує використати такий свій статус для звільнення з військової служби.

Позивач ОСОБА_2 і її представник адвокат Зубань О.О. проти вимог апеляційної скарги заперечували. ОСОБА_2 пояснила, що малолітнього брата їй привела їх спільна матір ОСОБА_4 в грудні 2022 року і з того часу він проживає з нею і її сім`єю. З того часу ОСОБА_1 долею дитини не цікавився і ніякої участі в утриманні і вихованні сина не брав.

Від представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Гніванської міської ради суду надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність.

В зв`язку з тим, що малолітній ОСОБА_3 за своїм віком ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в першому класі початкової школи) і рівнем розвитку має можливість висловити свою думку, а в суді першої інстанції відповідні обставини не досліджувалися в зв`язку з поданням відповідачем заяви про визнання позову, апеляційним судом здійснено опитування дитини в умовах, що виключають сторонній вплив на неї поставлено запитання, попередньо сформульовані сторонами і з`ясовано, що малолітній проживає в сім`ї своєї старшої сестри і забезпечений там всім необхідним, сестра піклується про нього, утримує і займається його вихованням. Дитина чиста і доглянута, вільно висловлює свої думки, має певні захоплення. Щодо спілкування з батьком повідомив, що за весь час проживання з сестрою, батько прийшов до нього лише один раз і приніс якесь печиво і сік. В дитячому садочку і в школі не відвідував, додому не забирав. Проживати з батьком не бажає, бо коли вони жили разом, останній його бив, і він побоюється, що таке може повторитися.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а матір`ю дитини вказана ОСОБА_4 , яка також записана матір`ю позивача, тобто позивач і малолітній ОСОБА_3 є єдинорідними сестрою і братом.

Судом також встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , дитина залишилась проживати з бабусею та позивачем ОСОБА_2 , яка і займається вихованням брата.

Відповідно до довідки Могилівського ЗДО від 22.04.2024 батько дитини ОСОБА_1 навчанням та вихованням сина не цікавиться, в дитячому садочку жодного разу не з`являвся, батьківські збори не відвідував.

Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області №196 від 29.08.2024 року, позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є доцільним.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1 є раніше судимим за корисливий злочин. Крім того, в 2023 році притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, а саме щодо своєї матері, а в 2025 році за порушення законодавства про мобілізацію.

Позиція апеляційного суд у

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали цивільної справи, дійшла таких висновків.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).

Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).

Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).

Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (частини перша та четверта статті 169 СК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року в справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Судова практика в цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими, ствердженими доказами, які не суперечать один одному.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вже зазначалося, суд має діяти в забезпечення найкращих інтересів дитини.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування (або незастосування) крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що якщо відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини, ще не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Так, у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено висновок, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У справі № 459/3411/18 (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (провадження № 61-10531св21)) суди вирішили позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, керуючись тим, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин саме лише заперечення відповідача у апеляційній скарзі проти позбавлення його батьківських прав, не може розцінюватися, як достатня підстава для відмови в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

У справі, яка переглядається, встановлено, що після смерті матері неповнолітнього ОСОБА_6 , його батько відповідач у справі не вчинив жодних дій з тим, щоб відновити своє проживання з сином, його влаштовувала ситуація, коли дитина проживала з старшою сестрою і її сім`єю. Навіть після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, що мало місце в червні 2024 року, ОСОБА_1 будь-яких дій по відновленню спілкування з дитиною не вчинив, долею сина не цікавився, й, більше того, подав письмову заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав. Його намагання пояснити таку свою поведінку депресією, сумом за померлою матір`ю хлопчика виглядають непереконливо, так як позивач ОСОБА_2 також втратила рідну матір, проте не покинула брата в тяжкій життєвій ситуації, а продовжила утримувати і виховувати його самостійно в той час, як батька дитини не було поруч.

Так само нещирими виглядають запевнення ОСОБА_1 щодо того, що він не має наміру використати свій статус батька, який самостійно виховує дитину, для уникнення від військової служби, так як згідно з матеріалами справи він притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку», а зараз проходить військову службу у навчальній військовій частині.

Відтак ОСОБА_1 не виявляв і не виявляє щирої зацікавленості в синові, в проживанні разом з ним, в його систематичному утриманні і вихованні.

При зверненні до суду з даним позовом позивач зазначила, що батько хлопчика більше двох років, навіть ще за життя матері, не цікавиться сином і не спілкувався з ним, матеріально не допомагав. Він не бере участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні й зараз. Не змінив своєї поведінки і після її звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

На переконання суду ці обставини свідчать про ухилення батьком від виконання своїх обов`язків, що ним вчиняється умисно і без жодних поважних причин.

Згідно з висновком № 196 виконавчого комітету Гніванської міської ради прийнято рішення від 29 серпня 2024 року про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначений висновок зроблений спеціалістами Служби у справах дітей, соціального захисту та охорони здоров`я Гніванської міської ради на підставі заяви ОСОБА_2 , сестри ОСОБА_6 .

Так, відповідно до висновку проводилось обстеження умов проживання дитини під час якого встановлено, що його вихованням і доглядом займається ОСОБА_2 та її чоловік, якими для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. Хлопчик є вихованцем Могилівського закладу дошкільної освіти, сестра ОСОБА_2 цікавиться його успіхами, відвідує батьківські збори, в той час як батько дитини ОСОБА_1 жодного разу не прийшов в заклад, контакту з вихователями не підтримує, не цікавиться життям сина.

Спеціалістами Служби у справах дітей також було здійснено візит до батька неповнолітнього ОСОБА_7 , - ОСОБА_1 , під час якого останній перебував у нетверезому стані. Під час розмови ОСОБА_1 повідомив, що не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина, вказавши при цьому, що синові буде краще проживати з ОСОБА_2 . Щодо позбавлення його батьківських прав, то не заперечив проти цього.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів про позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням обставин цієї справи, а саме відмови батька від виконання батьківських обов`язків, його небажання виховувати сина самостійно та проживати разом з ним, особливо коли дитина залишилась без матері та потребує батьківської турботи, моральної та психологічної підтримки; ігнорування своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу, особливо після смерті матері дитини; відсутність у батька будь якого інтересу до життя сина та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах за відсутності перешкод для реалізації батьківських прав, колегія суддів прийшла до висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже ухвалене у справі рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, колегія суддів не вбачає.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Смірнова Сергія Михайловича залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун