Справа № 759/5607/25
Провадження № 2-з/369/15/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2025 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Юхименко Юрія Юрійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Юхименко Юрій Юрійович звернувся 20.03.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Святошинського районного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник заявника вказав, що 15 вересня 1979 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Центральним Палацом одруження 15 вересня 1979 року, актовий запис №4164 від 15 вересня 1979 року.

Під час шлюбу, як подружжям, за спільні кошти, Позивачем та Відповідачем 1 було придбано: - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Документом, що підтверджує право власності Відповідача 1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 є Договір купівлі-продажу, посвідчений Іванчик І.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 22.12.2016 за реєстровим №2593.

Документом, що підтверджує право власності Відповідача 1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 є Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Ракул О.В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 02.08.2017 за реєстровим №3091.

Документом, що підтверджує право власності Відповідача 1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 є Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 15.08.2017 за реєстровим 4582.

Маючи намір розірвати шлюб, та здійснити поділ майна подружжя, 30.12.2024 Позивачем підготовлено нотаріально завірено заяву, якою повідомлено Відповідача 1 про те, що в подальшому Заявник не надає згоди на укладення/ підписання ним будь-яких правочинів. Цією заявою також повідомлено Відповідача 1 про те, що воля Позивача змінилась і раніше оформлені заяви про надання згоди на укладення та підписання будь-яких правочинів не можуть бути застосовані. Заява, 30.12.2024, засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курасовою Оленою Василівною та зареєстрований в реєстрі за №711, №712.

Оригінал нотаріально посвідченої заяви Позивача про ненадання згоди на подальше укладення будь-яких правочинів, згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, 02.01.2025 направлено на адреси Відповідача 1, а саме: на адресу - АДРЕСА_4 , цінним листом з описом вкладення за №033; на адресу - АДРЕСА_5 , цінним листом з описом за № 025; на адресу - АДРЕСА_6 , цінним листом з описом за №5041.

Сканована копія даної заяви 14.01.2025 надіслана Відповідачу 1через мобільний додаток «Telegram», а також на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (електронна пошта підприємства на якому ОСОБА_2 являється директором, докази чого додаються). Звертаємо увагу, що 30.01.2025 Відповідач 1 надав відповідь на цей лист, що підтверджується роздруківкою з електронно/ пошти представника Позивача.

Крім того, копія нотаріально посвідченої заяви Позивача про ненадання згоди на подальше укладення будь-яких правочинів, 03.01.2025 направлена на адресу Міністерства юстиції України цінним листом з описом вкладення за №0020. Разом з копією цієї заяви Міністерству юстиції України направлено інформаційний лист з проханням довести до відома державних реєстраторів, що для укладення Відповідачем 1 договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна має бути подана письмова згода Позивача.

Втім, в лютому 2025 Позивачу стало відомо, що вищевказане майно передано Відповідачем в іпотеку згідно Договору іпотеки від 31.01.2025 укладеного між Відповідачем 1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Наталією Володимирівною та зареєстрованого в реєстрі за №100.

У відповідності до п. 1.1 Договору - цей Договір забезпечує вимоги Відповідача « (Іпотекодержатель) що випливає з договору позики, укладеного між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 (Іпотекодавець) в простій письмовій формі від 31.01.2025 за умовами якого Іпотекодержатель зобов`язаний в порядку та в строк до 31.07.2028 включно повернути Іпотекодержателю грошові кошти у розмірі 8 000 000,00 грн.

У випадку продовження строків виконання зобов`язання за Договором позики, дія іпотеки, передбаченої цим Договором, зберігається до повного виконання зобов`язання за Договором позики. Згідно п. 1.2 Договору, Відповідач 1 з метою забезпечення виконання основного зобов`язання передає, а Відповідач 2 приймає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (далі - Предмет іпотеки).

За умовами п. 3.1.1 Договору, Відповідач 2 має право у разі невиконання або неналежного виконання Відповідачем 1 зобов`язань за Договором позики, що обумовлює основне зобов`язання, задовільнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

До того ж, відповідно до п. 7.3 Договору, укладення цього договору відбувається за згодою дружини Іпотекодавця - ОСОБА_1 , підпис якої на заяві засвідчено Ракул О.В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 06.12.2016 за реєстровим №4283.

Такими діями Відповідач 1 порушив право власності Позивача на вище згадане майно. Достеменно знаючи про той факт, що Позивач не надає право на укладення будь-яких договорів від її імені, уклав оспорюваний договір іпотеки.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , квартира за адресою: АДРЕСА_2 та квартира за адресою: АДРЕСА_3 . належать Позивачу та Відповідачу 1 на праві спільної сумісної власності. Втім неправомірно, без згоди на те Позивача передано в іпотеку Відповідачем 1 - Відповідачу 2.

Виходячи з вище наведено, у заявника існують обґрунтовані припущення, що за час існування та розгляду спору, щодо визнання недійсним Договору іпотеки від 31.01.2025, оспорюване майно буде переоформлене на Відповідача 2 або відчужене ним третій особі.

На підставі зазначеного, заявник просив суд:

- накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2016 зареєстрованого в реєстрі за № 2593, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І.;

- накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 3091, виданий 02.08.2017, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. 4. Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2017, зареєстрованого в реєстрі за №4582, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.;

- заборонити ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) вчинення дій, пов`язаних з позасудовим врегулюванням у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також вчинення дії щодо набуття права власності та відчуження в порядку, передбаченому ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», щодо наступного майна: - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; - квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; - квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

За правилами ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на вказані положення норм матеріального права, враховуючи предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин, враховуючи, що позивач не вмотивував, які саме підстави дають привід припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Приходячи до даного висновку суд враховує, що сам факт звернення до суду із позовом, не є беззаперечним доказом того, що не вжиття заходів забезпечення позову зробить в подальшому неможливим виконання рішення суду. Крім того, у заяві не обґрунтована співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, їх необхідність і достатність для забезпечення виконання можливого судового рішення. Одночасно суд роз`яснює заявникові, що останній не позбавлений права повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення позову, у разі наявності для цього підстав, які не були предметом дослідження під час розгляду цієї заяви.

Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що заявник просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ними заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Позивачем не надано суду доказів, підтверджуючих те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не надано доказів забезпеченння позову, є співмірним із заявленими позивачем вимогам. Суд не вбачає необхідності у забезпеченні позову, так як доводи позивача не знайшли свого підтвердження, а тому безпідставне вжиття заходів забезпечення позову порушить права інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову за безпідставністю.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову, та співмірності відносно заявлених вимог ціні позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 258, 261, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 - адвоката Юхименко Юрія Юрійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя А.В. Янченко