Справа №466/448/24 Головуючий у 1 інстанції:Зима І.Є.
Провадження №22-ц/811/1103/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представниці відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Гій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скагою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Зими І.Є. від 12 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового слідства, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданими неправомірними діями органу досудового слідства відмовлено за безпідставністю.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що рішення суду є незаконним внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, та вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав. Судом встановлено і не оспорювалось сторонами, що 27 лютого 2013 року прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000053 від 27.02.2013 за ч.3 ст.190 КК України. 26.11.2023, в межах даного провадження, старшим слідчим СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області оголошено підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. 27.11.2013 за клопотанням слідчого Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова (справа №462/9058/13-к) надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 і такий обшук було проведено. 23.12.2013 ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова (справа №462/9828/13-к) було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на 1/6 частину квартири на АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 вказаний арешт було скасовано 19 жовтня 2023 року. В подальшому вказану вище підозру було змінено і оголошено ОСОБА_1 підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 07.02.2014 слідчим суддею Залізничного районного суду м.Львова було задоволено клопотання слідчого та обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 24.02.2014 обвинувальний акт був затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, у вказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 було скеровано до суду і ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 березня 2014 року (справа №462/1462/14-к) кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 про обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України було призначено до судового розгляду. 04.12.2015 ухвалою Залізничного районного суду м.Львова обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору. 12.01.2016 ухвалою апеляційного суду Львівської області судове рішення суду першої інстанції у даній справі було залишено без змін. 10.10.2023 керівник СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області листом за № К-75/оз/38/02-23 повідомив, що вищезазначене кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 постановою слідчого від 25.11.2021 було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України і було надано копію вказаної постанови. Вважає, що судом було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , як підозрювана, перебувала під слідством і судом з 26.11.2013 (з моменту оголошення підозри) по 10.10.2023 (моменту одержання копії постанови про закриття кримінального провадження). Звертає увагу, що в п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Зазначає, що за наявності встановлених вище фактів суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Акцентує, що висновки суду явно суперечать фактичним обставинам справи, які встановлені судом. Вважає, що суд не взяв до уваги положення ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, яке є загальним законом, а Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - є спеціальним законом, та вважає, що у даному випадку слід було керуватись саме нормами спеціального закону. Стверджує, що суд дійшов висновку, що перебування під слідством і судом ОСОБА_1 протягом 10 років, застосування запобіжного заходу, проведення обшуків, накладення арешту на майно і обмеження права розпоряджатись майном у жодний спосіб не спричинили моральної шкоди ОСОБА_1 . Звертав увагу суду на те, що «протягом усього досудового слідства ОСОБА_1 було дискредитовано як працівника та людину, що виразилися у публічних висловлюваннях на її адресу, як до особи, яка ніби-то вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення, тобто вчинялись дії органами, що здійснювали досудове розслідування, які направлені на втручання в її особисте життя та професійну діяльність, незаконне звинувачення у тому, що вона не вчиняла, проведенню обшуку. В результаті таких тривалих протиправних дій, ОСОБА_1 зазнавала страждань, викликаних нехтуванням її прав, вживання неабияких заходів для доведення своєї невинуватості, а це призвело до постійних нервувань, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим життя. Вважає, що суд не взяв до уваги та у жодний спосіб не спростував вищенаведене. Окрім того, суд зазначив, що «Неправомірні дії органу досудового розслідування, якщо позивачка вважала їх такими, у встановленому кримінальним процесуальним законом не оскаржувала». На спростування вищенаведеного вважає, що такий висновок прямо суперечить положенням ч.2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», де чітко зазначено, що «У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду», а тому шкода відшкодовується незалежно від вини (правомірності чи неправомірності) посадових осіб, даний факт доказуванню не підлягає, а шкода відшкодовується у будь-якому випадку.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси позивачки захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки на підтримання апеляційної скарги, представниці відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінального провадження №0000053, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 95, 121-131, 133, 141, 197, 208, 211, 223, 247, 263-265 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 23, 1167, 1176 ЦК України, п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, виходив з того, що 27.02.2013р. прокурором Залізничного району м.Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 від 27.02.2013, в межах якого старшим слідчим СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області оголошено підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2013р., у справі №462/9058/13-к, було надано дозвіл на проведения обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 . Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2013р. у справі № 462/9828/13-к, накладено арешт на 1/6 частину квартири по АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , який скасовано 19.10.2023p. В подальшому підозру було змінено і оголошено ОСОБА_1 підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2014 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 24.02.2014р. обвинувальний акт, затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, у вищевказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 та було скеровано до суду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.12.2015р. обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору, а вказане рішення суду, 12.01.2016р. залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області. Як зазначала позивачка, після звернення до адвоката і скерування ним адвокатського запиту 10.10.2023р., керівник СВ ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області листом за № К-75/оз/38/02-23 повідомив, що вищезазначене кримінальне провадження відносно неї закрито постановою слідчого від 25.11.2021р. на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України. У рішенні суд першої інстанції, посилається на Пленум Верховного Суду України, а саме на п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного з вказаних вище елементів, виключається можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта. Суд зазначає, що звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) вона зазнала, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Зокрема, суд вважав, що в даному випадку справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та у сторони позивача була можливість у підготовчому засіданні ставити питання про представлення чи витребування доказів, необхідних для підтвердження заявлених вимог. Крім того, представництво позивачки здійснювалось професійним адвокатом, який просив призначити справу до судового розгляду, оскільки всі наявні докази подані в додатку до позовної заяви. Суд вважає, що позивачкою не було подано достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй відповідачами моральної шкоди. Також суд звертає увагу, що позивачка не надала суду жодного доказу заподіяння їй моральної шкоди. Доводи про те, що вона будучи тривалий час під судом і слідством, перенесло душевні і моральні страждання чи нервові стреси не знайшли свого підтвердженні в суді. Не було доведено, яким чином вона витрачала зусилля по відновленню її порушених прав і як саме та з ким погіршились у неї відносини. Відсутні були і будь-які докази, що остання зверталась за медичною допомогою з приводу свого психологічного стану. Вважає, що не доведено і того факту, що Свистун Н,В, будучи власником 1 / 6 частки квартири, на яку в ході досудового розслідування було накладено арешт, мала намір покращити свої житлові умови шляхом продажу частки у нерухомості та купівлі квартири більшої площі. Неправомірні дії органу досудового розслідування, якщо позивачка вважала їх такими, у встановленому кримінальним процесуальним законом не оскаржувала, як і взагалі не цікавилась ходом досудового розслідування. Зазначає, що долучення до матеріалів справи в якості доказів лише копій процесуальних документів, зокрема постанови про закриття кримінального провадження; клопотання про застосування щодо позивачки запобіжного заходу від 16.01.2024, ухвали слідчого судді від 07.02.14; повідомлення про підозру від 26.11.13 р.; повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 20.01.14 ; клопотання про накладення арешту на майно та ухвали про його задоволення від 23.12.13 не є беззаперечним підтвердженням того, що ОСОБА_1 було спричинено моральну шкоду органом досудового розслідування, яку слід відшкодувати за рахунок держави. При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З огляду на наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак частково зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та частково обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, тому рішення суду підлягає зміні.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якому просила:

- стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 844 900 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 27 лютого 2013 року прокурором Залізничного району м.Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000053 від 27.02.2013 за ч.3 ст. 190 КК України. 26.11.2023, в межах даного проваджених, старшим слідчим СВ Залізничного РВ ДМУ ГУ МВС України у Львівській області було оголошено підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. 27.11.2013 за клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м Львова (справа №462/9058/13-к) було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 і такий обшук було проведено. 23.12.2013 ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова (справа №462/9828/13-к) було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на 1/6 частину квартири по АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 . Вказаний арешт було скасовано 19 жовтня 2023 року. В подальшому вказану вище підозру було змінено і оголошено ОСОБА_1 підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 07.02.2014 слідчим суддею Залізничного районного суду м.Львова було задоволено клопотання слідчого та обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 24.02.2014 обвинувальний акт, затверджений прокурором Залізничного району м.Львова, у вказаному кримінальному проваджений відносно ОСОБА_1 було скеровано до суду і ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 березня 2014 року (справа №462/1462/14-к) кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 про обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України було призначено до судового розгляду. 04.12.2015 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 повернуто прокурору. 12.01.2016 ухвалою апеляційного суду Львівської області судове рішення суду першої інстанції у даній справі залишено без змін. Зазначає, що з того часу, слідчий неодноразово проводив слідчі дії з ОСОБА_1 , однак не повідомляв про результати досудового розслідування. Тільки після звернення до адвоката і скерування ним Адвокатського запиту 10.10.2023 керівником СВ ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області листом за №К-75/оз/38/02-23 повідомив, що вищезазначене кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 постановою слідчого від 25.11.2021 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України і надано копію вказаної постанови. Звертає увагу, що з огляду на вищенаведене ОСОБА_1 тільки 10.10.2023 дізналась про закриття кримінального провадження відносно неї, а отже фактично перебувала під слідством і судом 9 років 11 місяців. Акцентує, що протягом усього досудового слідства ОСОБА_1 було дискредитовано, як працівника та людину, що виразилися у публічних висловлюваннях на її адресу, як до особи, яка ніби-то вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення, тобто вчинялись дії органами, що здійснювали досудове розслідування, які направлені на втручання в її особисте життя та професійну діяльність, незаконне звинувачення у тому, що вона не вчиняла, проведенню обшуку. В результаті таких тривалих протиправних дій, ОСОБА_1 зазнавала страждань, викликаних нехтуванням її прав, вживання неабияких заходів для доведення своєї невинуватості, а це призвело до постійних нервувань, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим життя. Вважає, що накладений арешт на квартиру протягом 10 років не дав реалізувати наміри щодо покращення житлових умов шляхом продажу даної квартири і купівлі квартири більшої площі. Звертає увагу, що вказані обставини спричинили ОСОБА_1 значну моральну шкоду. Акцентує, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (ст.1 зазначеного Закону). Вважала, що відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Звертає увагу, що ст. 11 Закону № 266/94-ВР свідчить про те, що обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття справи на стадії досудового слідства покладається на слідчого або прокурора, який повинен здійснити це шляхом направлення особі повідомлення одночасно з повідомленням про закриття справи. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановлене законом. Як вбачається із наведеного слідчий чи прокурор, не тільки з 25.11.2021 не повідомляв ОСОБА_1 про результати досудового розслідування, а і 10.10.2023, надаючи відповідь на Адвокатський запит, всупереч вимогам ч. 1 ст. 11 Закону № 266/94-ВР не роз`яснили ОСОБА_1 порядок поновлення її порушених прав і свобод та відшкодування завданої шкоди. Вважала, що за викладених обставин, позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР у зв`язку із закриттям кримінального провадження щодо неї за відсутністю складу кримінального правопорушення в її діях шляхом звернення до суду в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Звертала увагу, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2024 була встановлена у розмірі 7100 грн. Вважає, що таким чином ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з 26.11.2013 по 10 жовтня 2023 року (час коли дізналась про закриття кримінального провадження) тобто 9 років 11 місяців. Акцентувала увагу, що з огляду на вищенаведене, відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом, а саме розмір моральної шкоди слід визначити, як 119 місяців Х 7100 грн. = 844 900 грн.

Відповідно до ст.ст.55, 56 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тощо відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до ч.1, 6 ст.4 цього Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 27.02.2013р. прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000053 від 27.02.2013, в межах якого старшим слідчим СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області оголошено підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2013р., у справі № 462/9058/13-к, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2013р , у справі № 462/9828/13-к, накладено арешт на 1/6 частину квартири по АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , який скасовано 19.10.2023р.

В подальшому підозру було змінено і оголошено ОСОБА_1 підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2014 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

24.02.2014р. обвинувальний акт, затверджений прокурором Залізничного району м.Львова, у вищевказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 було скеровано до суду.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.12.2015р. обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 повернуто прокурору. Вказане рішення суду, 12.01.2016р. залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області.

Як зазначала позивачка, після звернення до адвоката і скерування ним адвокатського запиту 10.10.2023р., керівник СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області листом за №K-75/оз/З8/02-23 повідомив, що вищезазначене кримінальне провадження відносно неї закрито постановою слідчого від 25.11.2021 на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України.

Однак, судом апеляційної інстанції витребувано з відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області матеріали кримінального провадження №0000053 від 27.02.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

З матеріалів кримінального провадження №0000053 (справа №462/1462/14-к) вбачається, що ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 15 березня 2024 року скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого відділу поліції №1 львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області про закриття кримінального провадження задоволено. Скасовано постанову старшого слідчого СВ відділу поліції №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області Дмитріва Р.М. від 25.11.2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000053 від 27.02.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Матеріали кримінального провадження №0000053 направлено в СВ відділу поліції №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

На даний час досудове розслідування триває.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, в обґрунтування позову та апеляційної скарги представник позивачки посилався на те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 постановою слідчого від 25.11.2021 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки була встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Відтак просив відшкодувати позивачці моральну шкоду завдану неправомірними діями органу досудового слідства, посилаючись, зокрема, на п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак, вказані доводи сторони позивача були спростовані витребуваними матеріалами кримінального провадження №0000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, з яких встановлено, що ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 15 березня 2024 року постанову старшого слідчого СВ відділу поліції №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області Дмитріва Р.М. від 25.11.2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000053 від 27.02.2013 року скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено в СВ відділу поліції №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

Відтак, колегія суддів зазначає, що відсутні підстави для відшкодування морально шкоди на підставі п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки досудове розслідування у згаданому кримінальному провадженні триває та кримінальне провадження не закрите.

Відповідно оскаржуване рішення, яким відмовлено у задоволенні позову правильно, підлягає зміні у його мотивувальній частині та відповідно слід відмовити у задоволенні позову не з підстав недоведеності позивачкою заподіяння їй моральної шкоди, а з тієї підстави, що позивачка помилково посилалась на п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як на підставу відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження не закрите, а досудове розслідування у згаданому кримінальному провадженні триває, а відтак підстава на яку посилалась позивачка не існує.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

У зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П.Крайник

М.М. Шандра