Справа № 358/769/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7598/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Тітова М.Б., у справі № 358/769/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миронівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Миронівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про витребування майна з чужого незаконного володіння. Зазначив, що на виконанні у Богуславському ВДВС в Обухівському районі Київської області знаходиться зведене виконавче провадження до складу якого входять три виконавчі провадження з примусового виконання: виконавчого листа № 2-414, виданого Богуславським районним судом Київської області 06.07.2009 року, про стягнення із нього на користь ОСОБА_3 аліментів, виконавчого листа № 1004/1366/12, виданого Богуславським районним судом Київської області 04.10.2012 року, про стягнення з нього на користь ПАТ «Державний ощадний банк» заборгованості у розмірі 396 230,59 грн., та виконавчого листа № 2-а-5097, виданого Богуславським районним судом Київської області 28.11.2012 року, про стягнення із нього на користь держави штрафу у розмірі 9 168,59 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було складено акт опису і арешту нежитлових будівель, що належали йому та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 13.12.2013 року складено протокол проведення прилюдних торгів з реалізації належного йому арештованого майна, згідно якого переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_4 27.12.2013 року Богуславською районною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про придбання з прилюдних торгів нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 . В подальшому, рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року, було визнано недійсними прилюдні торги, які були проведені 13 грудня 2013 року, визнано незаконним та скасовано протокол проведення прилюдних торгів, стягнуто із ВДВС Богуславського РУЮ у Київській області на його користь позивача 500,00 грн., іншу частину позовних вимог залишено без задоволення. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2023 року було відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_2 , Богуславського відділу ДВС в Обухівському районі Київської Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ), треті особи: Богуславська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ПАТ «Державний ощадний банк України», Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», про визнання незаконним та скасування акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання з прилюдних торгів, скасування державної реєстрації права власності, а також скасовано заходи забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року вказане рішення Богуславського районного суду Київської області від 16.06.2023 року скасовано, провадження у справі закрито. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_2 , яка спадщину прийняла однак її поки не оформила з тих підстав, що на майно накладено арешт. Посилаючись на положення ст. 387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, позивач ОСОБА_1 просив суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь нежитлові будівлі загальною площею 794,80 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 грудня 2024року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що прилюдні торги в межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів, а тому відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача. Проте, придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача, а тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати в кожному конкретному випадку окремо. Суд першої інстанції жодним чином не оцінив добросовісність чи недобросовісність покупця ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є ОСОБА_2 . Також суд не врахував порушення, які були встановлені рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року, зокрема те, що проведення уцінки майна на підставі звіту про оцінку майна із порушеним шестимісячним строком дії призвело до явного та штучного заниження ціни вартості нерухомого майна, що реалізовувалося на прилюдних торгах. Реалізація нежитлових приміщень із грубим порушенням вимог законодавства призвела до порушення його прав на погашення боргу у більшому розмірі при примусовому виконанні рішень судів. При цьому визнання недійсними прилюдних торгів, які були проведені 12 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», визнання незаконним та скасування протоколу проведення прилюдних торгів, не призвело до відновлення його прав та проведення повторних прилюдних торгів із реалізації нежитлових приміщень.

В судовому засіданні адвокат Божок М.І., який діє в інтересах ОСОБА_2 та приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 , представник Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 , ВДВС Богуславського РУЮ Київської області, треті особи: ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_3 , Богуславська районна державна нотаріальна контора Київської області, ПАТ «Державний ощадний банк України», та просив: визнати недійсними прилюдні торги, які були проведені 13 грудня 2013 року на виконання судового рішення за виконавчим листом у справі №1004/1366/12 від 04 жовтня 2012 року нежитлових будівель загальною площею 794, 80 кв. м, розташованих по АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (нежитлових будівель загальною площею 794, 80 кв. м, розташованих по АДРЕСА_1 ); визнати незаконним та скасувати акт державного виконавця ВДВС Богуславського РУЮ Київської області про проведення прилюдних торгів від 16 грудня 2013 року, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання з прилюдних торгів вказаних нежитлових приміщень, видане на ім`я ОСОБА_4 та просив скасувати державну реєстрацію права власності, свідоцтво про придбання з прилюдних торгів спірних нежитлових приміщень, видане на ім`я ОСОБА_4 .

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року у справі № 358/994/15-ц вказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсними прилюдні торги, які були проведені 13 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на виконання судового рішення за виконавчим листом у цивільній справі № 1004/1366/12 від 04 жовтня 2012 року щодо продажу нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , визнано незаконним та скасовано протокол проведення прилюдних торгів, стягнуто з відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції на користь позивача 500 грн. судових витрат, іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним та скасування акту державного виконавця відділу ДВС Богуславського РУЮ Київської області про проведення прилюдних торгів від 16 грудня 2013 року; визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання з прилюдних торгів нежитлових приміщень загальною площею 794,80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , виданого держаним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 та скасування державної реєстрації права власності свідоцтва про придбання з прилюдних торгів нежитлових приміщень, нежитлових приміщень загальною площею 794,80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , то ці вимоги не були задоволені, оскільки рішенням Богуславського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 до відділу ДВС Богуславського РУЮ Київської області та ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання з прилюдних торгів нежитлових приміщень залишено без задоволення та на даний час зазначене рішення вступило в закону силу та не скасоване.

Рішення Богуславського районного суду від 16 січня 2016 року було оскаржене в апеляційному порядку та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року вказане рішення залишене без змін. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що в частині відмови в задоволенні позову рішення суду ніким не оспорюється і не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Посилаючись на обставини, встановлені вищевказаними судовими рішеннями, та положення ст. 387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь нежитлові будівлі загальною площею 794,80 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миронівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що майно у відповідача, який є добросовісним набувачем, не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Станом на момент проведення торгів щодо спірного нерухомого майна, правила проведення прилюдних торгів визначались Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення), за яким прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення).

Розділом 6 Тимчасового положення унормовано порядок оформлення результатів торгів, за яким після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби; в акті зазначається: ким, коли і де проводилися прилюдні торги; коротка характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові (назва юридичної особи), адреса кожного покупця; сума, внесена переможцем торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові (назва юридичної особи) боржника, його адреса; дані про правовстановлювальні документи, що підтверджували право власності боржника на майно: назва правовстановлювального документа, ким виданий, посвідчений (для нотаріусів указувати прізвище, ім`я та по батькові, назви державної нотаріальної контори, нотаріального округу), дата видачі, посвідчення, номер за реєстром, орган реєстрації, дата та номер реєстрації.

Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві, копія ж акта надсилається стягувачу і боржникові.

На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.

За змістом частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-IV (у редакції, чинній на час проведення відповідних прилюдних торгів (аукціону)) Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини третьої Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Розглядаючи дії виконавця в порядку виконання судового рішення, Велика Палата Верховного Суду в пункті 88 постанови від 6 жовтня 2020 року у справі №2-24/494-2009 зазначила, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця.

Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тобто для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження №14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження №14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

У своїх правових висновках, викладених у пунктах 6.52, 6.53 Постанови від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, провадження №12-35гс21, Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками судів попередніх інстанцій та звернула увагу на те, що за встановленими у цій справі обставинами спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах. При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Разом з тим, в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 554/154/22 Велика палата Верховного Суду зазначила для визнання судом торгів недійсними обов`язковим є встановлення сукупності таких обставин, як: порушення правил проведення електронних торгів, їх вплив на результати торгів, а також порушення (невизнання або оспорювання) суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду з відповідним позовом.

Реалізація описаного й арештованого майна за заниженою ціною може завдати істотних збитків стягувачу у виді неотриманого доходу, а боржнику - у виді передачі майна на реалізацію за значно нижчою від ринкової вартістю.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі встановлення такої обставини, як реалізація майна за заниженою ціною, такі торги є несправедливими та не можуть створити для його учасників правомірні наслідки.

Як вбачається зі змісту рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року у справі № 358/994/15-ц, прилюдні торги щодо продажу нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , були проведені 13 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» з порушенням вимог чинного законодавства, на підставі недійсної оцінки вартості вказаного майна.

У зв`язку з цим рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалоюАпеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року, було визнано недійсними прилюдні торги, які були проведені 13 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на виконання судового рішення за виконавчим листом у цивільній справі № 1004/1366/12 від 04 жовтня 2012 року щодо продажу нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , визнано незаконним та скасовано протокол проведення прилюдних торгів.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, прилюдні торги щодо продажу нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , були проведені 13 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», не можуть створювати юридичні наслідки для їх учасників. Допущені порушення при проведенні вказаних прилюдних торгів є істотними, що і були встановлено у вказаних рішеннях судів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Такі висновки апеляційного суду відповідають висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 554/154/22, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про правомірність вимог щодо визнання недійсними прилюдних торгів та витребування майна, яке було відчужене на підставі прилюдних торгів, в разі встановлення такої обставини, як реалізація майна за заниженою ціною.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 серед іншого заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18 та від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21, від 21 лютого 2024 року в справі № 296/6465/21.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі №911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44), від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (п.118).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Позовна давність виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть відбутися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

ЄСПЛ наголошував, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" - Phinikaridou v. Cyprus від 20.12.2007 заява №23890/02).

Верховний Суд у Постанові від 18.07.2018р. у справі №908/1846/17 зазначив, що ст. 267 ЦК України передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини».

Як зазначив суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення ст.13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав») має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Поряд з цим, Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 06.10.2021р. у справі №359/4206/19, зазначив, що вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Пред`явлення даного позову про витребування нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 пов`язував із визнанням недійсними прилюдних торгів, які були проведені 13 грудня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція».

При цьому, зі змісту ухвали Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2016 року вбачається, що з позовом про визнання прилюдних торгів недійсними ОСОБА_1 звернувся в червні 2015 року. Тобто, про порушення своїх прав на нежитлові будівлі загальною площею 794.80 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 дізнався ще з червня 2015 року, позовні вимоги про витребування вказаних приміщень позивач міг заявити одночасно із вимогами про визнання прилюдних торгів недійсними.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року у справі № 358/994/15-ц про визнання прилюдних торгів недійсними, набрало законної сили з дня перегляду його в апеляційному порядку 19 квітня 2016 року.

Трирічний строк з дня набрання законної сили вказаним рішенням суду закінчився 19 квітня 2019 року.

Разом з тим, з даним позовом про витребування нежитлових будівель загальною площею 794.80 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 звернувся лише 13 травня 2024 року, тобто, з пропуском строків загальної позовної давності.

ОСОБА_1 просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності у зв`язку з тим, що після набрання законної сили рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року, відповідач звертався із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а він, в свою чергу ще звертався до судів з іншими вимогами про визнання незаконним та скасування акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та скасування державної реєстрації права власності.

Проте, наведені обставини не стосуються даного позову та жодним чином не перешкоджали йому звернутися до суду з позовом про витребування майна. Крім того, як було зазначено, ОСОБА_1 по суті мав можливість заявити такі вимоги в червні 2015 року одночасно із вимогами про визнання прилюдних торгів недійсними.

Потягом розгляду справи судом не встановлено об`єктивних та непереборних обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 звернутися із позовом витребування майна з чужого незаконного володіння у межах строків загальної позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене, рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 грудня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миронівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про витребування майна з чужого незаконного володіння, з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миронівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді