ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/5096/20 Номер провадження 22-ц/814/1325/25Головуючий у 1-й інстанції Високих М.С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Крижановського Миколи Валентиновича

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року, та на додаткове рішення цього ж суду від 20 грудня 2024 року, ухвалених в м. Полтаві під головуванням судді Високих М. С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.12.2020 (а. с. 47-49, т. 1), остаточно просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з наступним вселенням у жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та виселення ОСОБА_3 , стягнути з відповідачів судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 03.01.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким позивач набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.

06.02.2020 адвокатом Штих С. Ф. - Чумаком Р. В. виявлено факт перебування у вказаній квартирі осіб, які не мали права там проживати.

19.02.2020 за заявою адвоката Чумака Р. В. на виконання ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.02.2020 у справі № 641/1095/20 за вказаним фактом до ЄРДС внесено провадження № 0000323 за статтею 356 КК України.

Договорів оренди позивач з відповідачами не укладала, тобто вони без дозволу проживають у квартирі, яка належить позивачу, чим створюють ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю.

Вказувала, що відповідач ОСОБА_1 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , до якого має бути виселена з квартири позивача.

На підставі Розпорядження Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського районного суду м. Харкова та передано для розгляду Ленінському районному суду м. Полтави.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 .

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 420,40 грн судового збору з кожної.

Рішення суду мотивовано тим, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у здійсненні права користування належним їй майном у порядку статті 391 ЦК України шляхом виселення відповідачів.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 12 500 грн понесених витрат на правничу допомогу з кожної.

В апеляційному порядку вказані судові рішення оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Крижановський М. В., який посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та у задоволенні її заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що 17.04.2015 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної квартири, а тому були законні підстави для її вселення у спірну квартиру. ОСОБА_1 була власницею квартири та в ній було зареєстровано місце проживання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а зняття з реєстрації місця проживання відбулося вже після набуття права власності на квартиру ОСОБА_4 .

Вважає, що дії щодо виселення відповідачів з житла (квартири) свідчать про непропорційне втручання у право особи на мирне володіння майном, а ухвалюючи оскаржуване рішення суд формально віднісся до прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, поклавши в основу рішення цитування норм права та опису обставин.

Зазначає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 641/7362/24, яке має преюдиційне значення та стосується права власності ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду вказує що заява про ухвалення додаткового рішення була подана за межами визначених ЦПК України строків та позивачем не надано доказів направлення такої заяви іншим учасникам справи.

Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, не відповідає складності справи та критеріям розумності таких витрат.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для скасування основного рішення суду по суті спору.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_4 , номер запису про право власності 34963585.

На момент купівлі-продажу вказана квартира належала продавцю ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, що підтверджено записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 08.11.2019, номер запису про право власності 34129189.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.02.2019 у справі № 641/6456/13-ц, що залишено в цій частині без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11.06.2019, визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом та визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 22.02.2011, укладений між ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Босенко М. О. за реєстровим номером 197, та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Постанова Харківського апеляційного суду від 11.06.2019 за заявою ОСОБА_1 переглядалася судами за нововиявленими обставинами та остаточною ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26.10.2023, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30.05.2024, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Харківського апеляційного суду від 11.06.2019 відмовлено.

Судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 641/6456/13-ц встановлено, що ОСОБА_13 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька - ОСОБА_11 , а ОСОБА_4 є єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого батька - ОСОБА_13 , тобто є спадкоємницею всього майна, що належало її діду ОСОБА_11 , у тому числі і спірної квартири.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є 1) наявність у позивача права власності та 2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на законних підставах, що на час розгляду справи в суді спростовано не було, а проживання у квартирі відповідачів, створює позивачу перешкоди у здійсненні своїх прав, зокрема, права користування власним майном.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача, що ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 17.04.2015, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав було зареєстровано її право власності, тобто відповідачі мали право для вселення у квартиру, відхиляються апеляційним судом, як безпідставні, оскільки державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 , яка була кінцевим набувачем спірної квартири у низці договорів купівлі-продажу була скасована судом одночасно з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2011, який було укладено в інтересах ОСОБА_11 після припинення його цивільної дієздатності внаслідок смерті.

За правилами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Установивши, що ОСОБА_2 , як власник спірної квартири, категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів, які без її згоди вселилися у спірне житлове приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, колегія суддів апеляційного суду враховує, що порушені права позивача, як власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, тому за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами не існувало домовленостей щодо вселення та проживання відповідачів у спірній квартирі, а після скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, та відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання, квартиру не було повернуто законному власникові ОСОБА_2 , тому твердження апелянта про непропорційне втручання у права відповідача на мирне володіння майном є безпідставними.

За таких обставин колегія судів не вбачає підстав для скасування основного рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті позовних вимог ОСОБА_2 , та залишає рішення суду без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення.

У частині перегляду додаткового рішення суду з розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами пункту 6 частини першої статті 264, пункту 2 частини п`ятої статті 265, пункту 3 частини першої, частини п`ятої статті 270 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, про що зазначається у резолютивній частині рішення.

Якщо суд, який ухвалив рішення, не вирішив питання про судові витрати, цей суд може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, яке може бути оскаржено.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться витрати на професійну правничу допомогу, за правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_2 в суді першої інстанції здійснювалось Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «АРЕС» на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 03.01.2020 та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1022020 адвокатом Чумаком Р. В.

Згідно пункту 4.1 вказаного договору сторони визначили вартість адвокатських послуг у фіксованому розмірі 25 000 грн, які сплачуються клієнтом протягом 5 днів після набрання рішенням суду законної сили.

На виконання умов договору його сторонами 09.12.2024 було підписано Акт приймання-передачі послуг згідно якого позивачу було надано юридичні послуги на суму 25 000 грн.

Згідно детального опису робіт від 09.12.2024, в рамках виконання умов договору адвокатами Чумаком Р. В., Третяковою Л. Ф. та Промським Є. С. було надано, а клієнтом ОСОБА_2 отримано наступні послуги:

-підготовка та подача позовної заяви - 5 годин;

-підготовка та подача заяви про усунення недоліків - 30 хвилин;

-підготовка та подача клопотання про витребування доказів - 30 хвилин;

-підготовка та подача уточненого позову - 1 година;

-підготовка та подача клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції Чумака Р. В. - 30 хвилин;

-підготовка та подача клопотання про долучення доказів - 30 хвилин;

-підготовка та подача клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції Промського Є. С. - 30 хвилин;

-підготовка та подача заперечення на заяву про залучення до справи третьої особи - 30 хвилин;

-підготовка та подача клопотання про поновлення провадження (двічі) - 2 години;

-підготовка та подача заперечення на клопотання про зупинення провадження (двічі) - 2 години;

-письмова промова - 1 година;

-представництво інтересів клієнта в Комінтернівському районному суді м. Харкова та Ленінському районного суді м. Полтави - 5 годин;

-підготовка та подача заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу - 1 година.

Разом - 20 годин.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості розміру понесених витрат, а також критеріїв розумності їх розміру, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для цілей розподілу таких судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи суд враховує, що: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування понесених стороною судових витрат на правничу допомогу адвоката суд має виходити також з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі ж критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, Баришевський проти України, Меріт проти України та ін.).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Крижановський М. В. таким своїм правом скористався, подавши 19.12.2024 до суду першої інстанції заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, яке обґрунтоване тим, що заявлений розмір витрат у сумі 25 000 грн не відповідає засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а також не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Суд першої інстанції доводів відповідача щодо невідповідності розміру витрат позивача загальним засадам цивільного права щодо справедливості, добросовісності та розумності, а також критерію неминучості судових витрат та обґрунтованості їхнього розміру не врахував, не надав оцінки складеного представником позивача детального опису наданих послуг, зокрема, витрачання адвокатом часу на усунення недоліків позовної заяви та складання уточненого позову, що входить у поняття підготовки позовної заяви, яка тривала 5 годин, витрачання тривалого часу на підготовку клопотань з процесуальних питань щодо участі адвоката в судовому засіданні в режимі відеоконференції, клопотань про залучення доказів, поновлення провадження у справі, залучення третьої особи, що не вимагало великого обсягу аналітичної та технічної роботи, складення та подання заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, що не може бути ототожнено з судовими витратами на правничу допомогу з метою їх розподілу їх між сторонами за результатами розгляду справи. Заява про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката фактично є дією, спрямованою на реалізацію позивачем права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню (аналогічний висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22).

Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що зміна територіальної підсудності справи відбулася в умовах воєнного стану, а тривалий її розгляд пов`язаний із неодноразовим зупиненням провадження у справі за обставин, які суд визнав такими, що об`єктивно унеможливлюють встановлення та оцінку обставин (фактів), які є предметом судового розгляду, що не свідчить про недобросовісну поведінку відповідача.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що категорія таких справ не є складною та у застосуванні статті 391 ЦК України, як способу захисту прав власника, склалася усталена судова практика, приймаючи до уваги співмірність витрат позивача із складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг, критерії реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру відшкодування витрат позивача на правничу допомогу адвоката до 10 000 грн, які підлягають стягненню на її користь у розмірі по 5 000 грн з кожного з відповідачів.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крижановського Миколи Валентиновича на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з 12 500 грн до 5 000 грн з кожного.

В іншій частині додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Ю. В. Дряниця

О. І. Обідіна