КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 757/471/24-ц Головуючий у суді І інстанції: Хайнацький Є.С.
провадження №22-ц/824/5077/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Мазурик О.Ф.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Фещенка Ігора Станіславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 10 липня 2015 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «ДІЄСА» та був звільнений з посади продавця-консультанта департаменту з роздрібної торгівлі, філії 1 на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України, за угодою сторін. Йому було видано копію наказу та трудову книжку, проте розрахунковий лист чи довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, роботодавцем ні в день звільнення, ні згодом на його вимогу надано не було. Останнє надходження коштів на рахунок позивача з призначенням платежу «зарахування заробітної плати за червень 2023 року» в сумі 14 461,25 грн без ПДВ було 09 серпня 2023 року.

З урахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 177 373, 35 грн, із яких 91 374,15 грн. - розмір невиплаченої заробітної плати, 85 999,20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 35 474,47 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 65 233 грн 46 коп..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073 грн 60 коп..

В іншій частині позовних вимоги відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Фещенко І.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його в частині відмови інших позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 999,20 грн, де розрахунок проведено з наступного дня після звільнення з 06.09.2023 року до моменту звернення до суду 26.12.2023 року та стягнути його за весь період затримки розрахунку, але не більше як за 6 місяців виходячи з розрахунку 1074,99 грн (середньоденні заробітна плата) х 127 робочих днів.

Також просив стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 35 474,67 грн, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн (судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції) та 1288,32 грн (судовий збір за подання апеляційної скарги).

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що відповідачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б вказали на прямий, безпосередній зв`язок між впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на виконання Товариством зобов`язань за трудовим законодавством у випадку даного конкретного звільнення позивача 05.09.2023 року, а також, доказів належного повідомлення позивача про час та дату настання форс-мажору. А судом першої інстанції ці факти не враховано та не з`ясовано всі належні обставини.

Судом першої інстанції не встановлено докази (документ та дату) якими відповідач ознайомив позивача під особистий підпис про настання в ТОВ «Дієса» форс-мажорних обставин.

Представник апелянта зазначав, що сертифікат Київської торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 3000-24-0827 від 23.04.2024 року №17/13-4/398 не може вважатись належним доказом у спорі між відповідачем та позивачем, оскільки за своїм змістом він адресований не позивачу, а державним органам, та не стосується невиконання зобов`язань між позивачем та відповідачем, які випливають з трудового договору та актів законодавства про працю, а стосується неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань перед вказаними у сертифікаті державними органами, отже помилково прийнятий судом першої інстанції, як належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили.

Також представник апелянта звернув увагу суду на те, що до липня 2023 року, тобто півтора роки з моменту введення 24.02.2022 року воєнного стану та проведення бойових дій позивачу своєчасно та в повному розмірі виплачувалась заробітна плата, що вказує на те, що трудові відносини з ним тривали і не були призупинені згідно з вимогами Закону України «Про особливості трудових відносин в умовах воєнного стану», при тому, що відповідач стверджує про перебування в скрутному фінансовому становищі з 12.03.2022 року.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази того, що підприємство не здійснює господарську діяльність або така діяльність обмежена, або доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок саме із позивачем у день його звільнення.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині заявлених вимог щодо вирішення питання стягнення понесених судових витрат у сумі 35 474,67 грн, вважає заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним з складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

11 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника ТОВ «Дієса» - Вітинської Віри Володимирівни, просила врахувати їх при винесенні судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої позивачу заробітної плати, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що при визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, суд першої інстанції взяв до уваги суму у розмірі 65 233,46 грн.

В частині вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати 26 140,69 грн, що в сукупності вимоги позивача становить 91 374,15 грн, суд не приймає до уваги та вважає її необґрунтованою та безпідставною, з огляду на розрахункові листки за липень 2023 року та за серпень 2023 року, де дійсно вказано, що позивачу виплачено вказану суму, проте позивач помилково вважає, що це заробітна плата за липень та серпень 2023 року, оскільки в розрахунковому листі зазначено, що цю суму виплачено, проте не зазначається, що це заробітна плата за вказані місяці, а з банківської виписки прослідковується, що заробітна плата за червень.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки підлягають частковому задоволенню у розмірі 65 233,46 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ТОВ «ДІЄСА», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Суд першої інстанції вважав, що відповідач належними та допустимими доказами довів про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Оскільки, унеможливлення виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання судових витрат на відмовляючи у стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано підтвердження укладення договору про надання професійної правничої допомоги та/або будь-яких документів, які б свідчили про отримання правничої допомоги та витрат, які були здійснені, а відтак суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не підтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 474,67 гривень.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який наразі триває.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

Встановлено, що з 10 липня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді продавця-консультанта департаменту з роздрібної торгівлі, філії 1 ТОВ «ДІЄСА» та 05 вересня 2023 року був звільнений з посади за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, що підтверджується наказом від 05 вересня 2023 року № Z00/04/09/016, з виплатою працівнику компенсації за 38 днів невикористаної відпустки.

В день звільнення виплата всіх сум, що належали йому від підприємства, роботодавцем не проведена.

Останнє надходження коштів на банківський рахунок позивача, з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за червень 2023 року» в сумі 14 461,25 грн без ПДВ було 09 серпня 2023 року.

Відповідно до довідки від 31.10.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «Дієса» з 10.07.2015 року по 04.09.2023 року на посаді продавець-консультант. Дохід за період з 01.07.2023 року по 05.09.2023 року склав у розмірі 80 111,76 грн (а.с. 29 том 1).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що розмір невиплаченої заробітної плати:

- за липень 1074,99 грн х 21 робочий день = 22 574,79 грн;

- за серпень 1074,99 грн х 23 робочих дні = 24 724,77 грн;

- за вересень 1074,99 грн х 3 робочі дні = 3 224, 97 грн.

В наказі про звільнення від 04 вересня 2023 року № 700/04/09/016 зазначено про виплату компенсації за 38 невикористаних календарних днів відпустки, яку не було виплачено, тобто 1074,99 грн. х 38 календарних днів невикористаної відпустки = 40 849,62 грн. Усього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 05 вересня 2023 року заборгованість відповідача з невиплаченої заробітної плати склала 91 374,15 грн.

Встановлено, що в матеріалах справи містяться в копіях сертифікат Київської торгово-промислової палати, видані ТОВ «ДІЄСА», про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо певних обов`язків (зобов`язань), які були представником відповідача долучені до відзиву.

На підтвердженням скрутного фінансового становища сторона відповідача посилалась на процедуру затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство, що розглядається Господарським судом м. Києва у справі №910/3368/24.

З ухвали господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року у справі №910/3368/23 встановлено, що військова агресія російської федерації проти України вплинула на фінансову стабільність товариства і поставила під загрозу виконання ним фінансово-господарських зобов`язань. Суд встановив доведеним отримання товариством збитків внаслідок збройної агресії в загальному розмірі, що перевищує 26 582 675,97 дол. США, вважаючи, що зазначена сума фактично була вилучена з обігу ТОВ «Дієса».

Із долученої відповідачем постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року у справі №760/29187/23 за фактом вчинення генеральним директором ТОВ «ДІЄСА» адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КУпАП (щодо додержання вимог законодавства у сфері оплати праці) вбачається, що за результатом розгляду адміністративних матеріалів судом закрито провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості з заробітної плати у розмірі 65233,46 грн, оскільки відповідачем спростовано розрахунок позивача, надавши в суді першої інстанції розрахункові листи, з яких вбачається борг за підприємством станом на січень 2024 року за невиплачену заробітну плату перед позивачем становить 65233,46 грн. Суд першої інстанції також вірно встановив, що у липні та серпні 2023 року поводились виплати на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується також з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ «ДІЄСА» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «ДІЄСА» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, тому суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б вказали на прямий, безпосередній зв`язок між впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на виконання Товариством зобов`язань за трудовим законодавством у випадку даного конкретного звільнення позивача 05.09.2023 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки невиплата позивачу заробітної плати та інших платежів у день звільнення 05 вересня 2023 року у строки, зазначені у статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини роботодавця ТОВ «ДІЄСА», а в силу обставин непереборної сили, пов`язаних із повномасштабною збройною агресією рф проти України, внаслідок якої відповідач фактично втратив контроль над значною частиною своїх ресурсів, потужностями та документацією, внаслідок завданих підприємству збитків. Такі обставини є нездоланними, не залежали від волі Товариства, що дає підстави для висновку, що відповідач з незалежних від нього причин не зміг виконати зобов`язання щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. Оскільки вина роботодавця є обов`язковою умовою для застосування ст. 117 КЗпП України, немає підстав для покладення на відповідача обов`язку із виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Суд апеляційної інстанції вважає, що між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом від 23.04.2024 року № 3000-240827, та неможливістю належного виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано доказів належного повідомлення позивача про час та дату настання форс-мажору, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться докази надані відповідачем про те, що 01.06.2023 року було розміщено на загальнодоступному інформаційно-навчальному ресурсі для працівників «MyEldoLife» повідомлення наступного змісту: «Шановні колеги! Через військову агресію рф торговельна мережа «Ельдорадо» (товариства, які діють під цією маркою) отримала значних збитків - було зруйновано основний склад товариства, пограбовано/знищено значну частину магазинів, внаслідок чого товариства знаходяться під дією обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини). У зв`язку з цим повідомляємо працівників, що виплата заробітної плати та усіх інших належних нарахувань при звільненні можуть відбуватися з затримкою. Разом з цим, гарантуємо, що всі належні виплати працівникам будуть обов`язково виплачені» (а.с. 90-91 том 3).

Доводи апеляційної скарги про те, що сертифікат Київської торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 3000-24-0827 від 23.04.2024 року №17/13-4/398 не може вважатись належним доказом у спорі між відповідачем та позивачем, оскільки за своїм змістом він адресований не позивачу, а державним органам, та не стосується невиконання зобов`язань між позивачем та відповідачем, які випливають з трудового договору та актів законодавства про працю, а стосується неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань перед вказаними у сертифікаті державними органами, отже помилково прийнятий судом першої інстанції, як належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як встановлено судом мотивами негативних матеріальних наслідків для ТОВ «Дієса» стало саме спричинення матеріальних збитків збройною агресією (форс-мажор), внаслідок чого ТОВ «Дієса» втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в тому числі по своєчасній виплати заробітної плати своїм працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що підприємство не здійснює господарську діяльність або така діяльність обмежена, або доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок саме із позивачем у день його звільнення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться звітами про завдання збитків та експертними висновками, стали, зокрема, ракетно-бомбові удари регулярних військових формувань рф, у наслідок чого Торгова мережа «Eldorado», до якої належить ТОВ «Дієса», зазнала значних збитків: а саме фактичне знищення товару, який був поставлений постачальниками на склад товариства, внаслідок потрапляння бойового снаряду/ракети в дах будівлі складу, що спричинило займання, а будівлю складу було повністю знищено, а також знищення/ пошкодження/втрата контролю над магазинами підприємства, фактичне припинення роботи інших магазинів підприємства у зв`язку з неможливістю ведення господарської діяльності під час ведення активних бойових дій на території України, що призвело до збитків в особливо великому розмірі. Також, наявність одночасного звернення великої кількості кредиторів з вимогою оплати поставленого товару (в т.ч. такого, який був знищений або пошкоджений, або втрачений), що ставить компанію у скрутне становище, і, як наслідок, спричинило не можливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати з незалежних від підприємства обставин.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Фещенка Ігора Станіславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «09» квітня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

О.Ф. Мазурик