Провадження № 2/679/65/2025
Справа № 679/1197/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Дмітрієвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нетішині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії і за зустрічними позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2024 до Нетішинського міського суду Хмельницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії. Протоколом автоматизованого розподілу було присвоєно номер справи № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024).

Ухвалою суду від 31.07.2024 було відкрито провадження за вищевказаним позовом в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.08.2024, яке в подальшому було відкладено на 16.09.2024.

Також 23.07.2024 до Нетішинського міського суду Хмельницької області звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії. Протоколом автоматизованого розподілу було присвоєно номер справи № 679/1198/24 (провадження № 2/679/508/2024).

Ухвалою суду від 31.07.2024 було відкрито провадження за вищевказаним позовом в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.08.2024, яке в подальшому було відкладено на 16.09.2024.

Ухвалою суду від 16.09.2024 об`єднано справу № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії в одне провадження зі справою № 679/1198/24 (провадження № 2/679/508/2024) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії та розглянути вказані справи в одному провадженні під єдиним номером № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024). Підготовче засідання було відкладено на 02.10.2024, а в подальшому на 22.10.2024.

Окрім цього, 21.08.2024 до суду надійшли зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення прав користування житловим приміщенням та виселення, якій присвоєно номер справи № 679/1197/24 ( провадження № 2/679/565/2024), і зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення прав користування житловим приміщенням та виселення, якій присвоєно номер справи № 679/1197/24 ( провадження № 2/679/565/2024).

Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 прийнято до спільного розгляду з первісними позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права користування житловим приміщенням і виселення та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням і виселення. Об`єднано справу № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024) за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії в одне провадження зі справою № 679/1197/24 (провадження № 2/679/565/2024) за зустрічною позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення та зі справою № 679/1198/24 (провадження № 2/679/564/2024) за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення, в одне провадженні під єдиним номером № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024). Закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії і за зустрічними позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії обґрунтовані наступним.

З 2001 по 2010 р.р. батьки позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. ОСОБА_1 13.11.2006 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 як член сім*ї ОСОБА_3 . У 2010 році шлюб між батьками було розірвано.

18.06.2012 рішенням суду було встановлено порядок користування вищевказаною квартирою та виділено у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 кв.м. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату, житловою площею 15,8 кв.м. з лоджією. Інші приміщення виділено в загальне користування.

11.06.2018 рішенням суду зобов*язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим вищенаведеним рішенням суду.

09.07.2024 ОСОБА_3 подав до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради заяву про зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання, яку було задоволено.

16.07.2024 позивач звернувся до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання, долучивши до заяви усі, визначені чинним законодавством, документи, у тому числі вищевказані рішення судів, які підтверджують його право користування квартирою. Проте рішенням уповноваженої особи у задоволенні такої заяви було відмовлено, за усним повідомленням, з тих підстав, що вказані рішення судів встановлюють порядок користування квартирою, але не право користування. Враховуючи, що позивач вважає таке рішення незаконним, оскільки його вимоги були законними та ним були подані усі необхідні документи, він просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та зобов*язати виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію здійснити реєстрацію місця проживання позивача за адресою його фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії обґрунтовані наступним.

З 2001 по 2010 р.р. позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Перебуваючи у шлюбі позивачка вселилася в квартиру АДРЕСА_1 як член сім*ї ОСОБА_3 і зареєструвалася 05.06.2002. У 2010 році шлюб між ними було розірвано.

18.06.2012 рішенням суду було встановлено порядок користування вищевказаною квартирою та виділено у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 кв.м. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату, житловою площею 15,8 кв.м. з лоджією. Інші приміщення виділено в загальне користування.

11.06.2018 рішенням суду зобов*язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим вищенаведеним рішенням суду.

09.07.2024 ОСОБА_3 подав до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради заяву про зняття ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання, яку було задоволено.

16.07.2024 позивачка звернулася до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання, долучивши до заяви усі, визначені чинним законодавством, документи, у тому числі вищевказані рішення судів, які підтверджують його право користування квартирою. Проте рішенням уповноваженої особи у задоволенні такої заяви було відмовлено, за усним повідомленням, з тих підстав, що вказані рішення судів встановлюють порядок користування квартирою, але не право користування. Враховуючи, що позивачка вважає таке рішення незаконним, оскільки її вимоги були законними та нею були подані усі необхідні документи, вона просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов*язати виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію здійснити реєстрацію місця проживання позивачки за адресою її фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_1 .

З відзивів на позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідача - виконавчого комітету Нетішинської міської ради на вказані позови вбачається, що виконавчий комітет заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що при винесенні оскаржуваного рішення начальник відділу адміністративних послуг діяла законно та керувалася нормами Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, а саме у порушення вказаного порядку позивачами було надано рішення суду про встановлення порядку користування жилим приміщенням замість рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням. При цьому відсутність реєстрації місця проживання не впливає на порядок користування жилим приміщенням (квартирою). Враховуючи вищевикладене, представник виконавчого комітету Нетішинської міської ради просив у задоволенні позовів відмовити.

З відзивів на позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 вбачається, що він вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки він як власник житла не надавав згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі, а тому рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради є обґрунтованим і законним.

В обґрунтування зустрічних позовних заяв ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення вказано наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2000 ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 . Після укладення у 2001 р. щлюбу з ОСОБА_2 остання була вселена у квартиру. Після народження у 2006 р. сина ОСОБА_1 , він також був вселений до квартири, де і проживає на сьогоднішній день. У 2010 році шлюб між сторонами було розірвано. Між сторонами виникли неприязливі відносини, проте ОСОБА_3 не заперечував, щоб його неповнолітній син ОСОБА_1 та колишня дружина проживали у вказаній квартирі до досягнення сином повноліття. ОСОБА_3 23.08.2011 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , після чого вийняв квартиру, де і проживав разом з новою сім*єю. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_6 , яка проживає разом з батьками. На думку позивача, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу втратила статус члена сім*ї власника, а у спірній квартирі є лише дві кімнати, що унеможливлює сумісне проживання, позивач не може використовувати власне майно, тому ОСОБА_3 вважає, що право користування квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має бути припинено на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, а останні підлягають виселенню з квартири.

У відзиві на зустрічні позовні заяви ОСОБА_3 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують, що заперечують проти задоволення позовних вимог, оскільки у позові не підтверджено, що ОСОБА_3 чинилися будь-які перешкоди у здійсненні ним права користування квартирою, а судовими рішеннями навпаки підтверджено, що сам ОСОБА_3 чинив перешкоди відповідачам у користуванні квартирою. Відповідачі вселилися у квартиру законно як члени сім*ї власника, тривалий час користуються квартирою, здійснювали її поліпшення, підтримують її санітарно-гігієнічний стан, іншого житла не мають, а тому не можуть вважатися такими, що втратили право користування квартирою. Ані ЦК України ані ЖК УРСР не передбачено можливість виселення колишнього члена сім*ї власника, який правомірно вселився у житло, без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про їх виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Позивачі за первісними позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 просили відмовити з підстав, викладених у відзивах. ОСОБА_2 додатково пояснила, що вселилася у квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , під час шлюбу з останнім на законних підставах як член сім`ї власника. Під час шлюбу народився ОСОБА_1 , який також законно вселився у квартиру. Проте, після розлучення з ОСОБА_3 їх стосунки значно погіршилися, він разом з новою родиною також проживав у квартирі, але намагався виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чинив перешкоди в користуванні квартирою, внаслідок чого судом було встановлено порядок користування квартирою. Вважає, що вказаним рішенням було визначено їх право на користування квартирою, а тому дії ЦНАП є неправомірними.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Котюк Т.А. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, викладених у позовах та письмових поясненнях, та заперечувала проти задоволення зустрічних позовів ОСОБА_3 з підстав, викладених у відзивах на позови.

Представник відповідача - виконавчого комітету Нетішинської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, викладених у відзивах на позови, та суду пояснила, що ОСОБА_3 як власник квартири подав заяву про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Вказана заява була задоволена, оскільки ОСОБА_3 є одноосібний власник квартири та представив усі необхідні документи. У той же час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при подачі заяв про реєстрацію у вказаній квартирі в порушення Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, надали рішення суду про встановлення порядку користування жилим приміщенням замість рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням. Тому представник вважає таке рішення ЦНАП законним і обґрунтованим. Вирішення позовних вимог ОСОБА_3 залишила на розсуд суду.

ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позовах, та заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, викладених у відзивах на позови. Суду також пояснив, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані у належній йому квартирі як члени його сім`ї, проте після розлучення з ОСОБА_2 їх відносини значно погіршилися, вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного побуту. Оскільки він не має іншого житла, він звертався до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири, проте судом йому було відмовлено. Після цього він не чинив перешкод у проживанні в квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак, вважає, що оскільки син досяг повноліття, тобто ситуація змінилися, спільне проживання неможливе, а він не має іншого житла, тому останні мають бути виселені з квартири без надання їм іншого житла. ОСОБА_3 у 2024 р. звернувся до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради з заявою про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання, яку було задоволено, оскільки він є одноосібним власником майна. У той же час вважає законним рішення ЦНАП про відмову у реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у належній йому квартирі.

Представник ОСОБА_3 адвокат Волков С.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки ЦНАП правомірно відмовив у задоволенні заяви останніх про реєстрацію місця проживання в квартирі, яка належить ОСОБА_3 , з тих підстав, що не було надано необхідний для реєстрації перелік документів, зокрема, згода власника житла. Позовні вимоги ОСОБА_3 представник підтримав та пояснив, що відповідачі за зустрічними позовами користувалися квартирою АДРЕСА_1 на підставі особистого сервітуту, а на даний час є всі підстави для його припинення, оскільки вони вже не є членами сім*ї ОСОБА_3 , а син набув повноліття. ОСОБА_3 не має іншого житла, має нову сім`ю та дитину, відносини між сторонами склалися неприязними, при цьому площа квартири не дозволяє проживати у ній двом сім`ям.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що нею було укладено шлюб з ОСОБА_3 23.08.2011. З дня укладення шлюбу по 2015 р. вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , де також проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відносини між ним були неприязними, вони не могли знайти спільну мову, спільне проживання було фактично неможливе. Оскільки в них з чоловіком немає у власності іншого житла, з 2015 р. вони винаймають квартиру.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , де раніше і проживала, проте відносини з ОСОБА_2 не склалися, тому вона вимушена проживати за іншою адресою у доньки. Вказала, що її син ОСОБА_3 не чинив перешкод у проживанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі, хоча і хотів їх виселити, для чого звертався до суду, пропонував синові ОСОБА_1 придбати іншу квартиру. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вимушено покинули квартиру та винаймають інше житло для проживання.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що працює на посаді начальника відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Нетішинської міської ради. 16.07.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з заявами про реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , звідки раніше були зняті з реєстрації за заявою власника ОСОБА_3 . При подачі заяв про реєстрацію місця проживання в порушення Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, вони надали рішення суду про встановлення порядку користування жилим приміщенням замість рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням. Тому їм було відмовлено у реєстрації місця проживання. При цьому свідок вважає, що відсутність реєстрації у житлі не буде перешкоджати користуванню житлом згідно зі встановленим судом порядком. Також свідок вважає, що встановлення судом порядку користування житлом ще не свідчить про право особи на користування таким житлом. Враховуючи, що вищевказаний Порядок прийнято нещодавно, сталої правозастосовної практики ще не вироблено, тому орган реєстрації діє «дослівно» як указано у Порядку.

Датою прийняття рішення у даній справі є 10.04.2025, тобто дата складання повного тексту рішення.

Заслухавши сторони та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Так, за вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1,4,5,7 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2000 (а.с.212, т.1).

У вказаній квартирі з 13.11.2006 був зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.14, т.1), а з 05.06.2002 по 09.07.2024 ОСОБА_2 (а.с.102, т.1). Вказані особи були зареєстровані як члени сім`ї (дружина та син) власника ОСОБА_3 та зняті з реєстрації за заявою власника ОСОБА_3 .

З 18.09.2001 по 22.02.2010 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.101, т.1).

16.07.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради з заявами про реєстрацію місця проживання (перебування) (а.с.15, 103, т.1). До заяв були додані, крім іншого, рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 у справі №2/2211/409/2012 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, орган опіки та піклування Нетішинської міської ради про визначення порядку користування квартирою, яким позовні вимоги задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 м2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату житловою площею 15,8 м2 з лоджією. В загальне користування виділити кухню площею 8,5 м2, вбиральню площею 1,3 м2, ванну площею 2,6 м2, коридор площею 7,4 м2, вбудовану шафу 0,6 м2 (а.с.17, т.1). Також було додано рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11.06.2018 у справі №2/679/24/2018 (№679/1062/16-ц) за первісним позовом ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання житла та оплату комунальних послуг, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 за її функціональним призначенням згідно порядку користування, встановленого рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 року по справі №2/2211/409/2012; зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2015,37 грн. компенсації плати за утримання житла та оплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 за період з листопада 2013 року по грудень 2017 року включно (а.с.18-23, т.1).

У задоволенні вищевказаних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання (перебування) відмовлено на підставі п.п.5 п.35, п.41, п.п.3 п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, оскільки до заяв не було додано визначених вказаними п.п. документів, зокрема, рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням, згоди власника тощо (а.с.15 зв., а.с.103 зв., а.с.27-28, т.1).

Судом також встановлено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06.09.2010 у справі №2-781-10 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду набуло законної сили (а.с.105,т.1).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За загальним правилом у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.3 вказаного Закону декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Відповідно до ч.1 ст.5 вказаного Закону громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону №1871-IX до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:

1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;

3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);

4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);

5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Відповідно до п.35 вищевказаного Порядку для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає:

1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8;

2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування);

3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства);

5) документи, що підтверджують:

право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них;

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах);

6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування);

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за відсутності заяви власника житла на згоду про це за умови надання документів, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи.

У постанові від 29.08.2018 у справі 492/446/15-а Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові у справі №21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України», де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав і обов*язків осіб, національні органи зобов*язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Аналізуючи вимоги норм Закону №1871-IX та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) можна прийти до висновку, що законодавець, застосовуючи законотворчу практику, передбачив здійснення реєстрації місця проживання (перебування) за умови надання документів, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, не навівши повний перелік таких документів («або інші підтверджуючі документи»).

Суди у судових рішеннях від 18.06.2012 у справі №2/2211/409/2012 та від 11.06.2018 у справі №2/679/24/2018 (№679/1062/16-ц), визначившись, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право користування квартирою АДРЕСА_1 , встановили порядок користування вказаною квартирою АДРЕСА_1 , зокрема, виділивши в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 м2, та зобов`язали ОСОБА_3 не чинити перешкод для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 за її функціональним призначенням згідно порядку користування, встановленого рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 року по справі №2/2211/409/2012, відповідно.

Таким чином, суд вважає, що орган реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради помилково не визнав ці рішення такими, що підтверджують право ОСОБА_2 і ОСОБА_1 користування квартирою АДРЕСА_1 , та безпідставно відмовив позивачам за первісними позовами у реєстрації у вказаній квартирі. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Як вказано вище, рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06.09.2010 у справі №2-781-10 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду набуло законної сили (а.с.105,т.1).

Сторона ОСОБА_3 , звертаючись до суду з вищевказаним позовом та підтримуючи свої вимоги в судовому засіданні, вказувала, що обставини на даний час змінилися, а саме, син - ОСОБА_1 набув повноліття, з колишньою дружиною - ОСОБА_2 позивач розлучився, а тому сервітут щодо користування спірною квартирою припинив свою дію і відповідачі повинні бути виселені з жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 Житлового кодексу (далі ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом

у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України, коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53, від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року.

Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача органу державної влади звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21, від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, свідчать про те, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін; при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 колишні члени сім`ї власника житла, іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, оскільки вони вселилися як члени сім*ї (дружина та син) власника, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні.

Виселення вказаних осіб може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла, а з урахуванням їх доходів ( ОСОБА_1 - є студентом), навіть наймання житла буде надмірним тягарем. Також слід врахувати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювали поліпшення квартири, підтримують її санітарно-гігієнічний стан, сплачують комунальні послуги тощо. Спірна квартира є єдиним житлом, із яким, зокрема, ОСОБА_1 має правовий зв`язок з народження, тому незалежно від правового режиму власності на квартиру це є достатньою підставою для того, щоб вважати її житлом відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розумінні статті 8 Конвенції.

Крім того, як вже вказано вище, рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 у справі №2/2211/409/2012 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача - орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про визначення порядку користування квартирою встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 м2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату житловою площею 15,8 м2 з лоджією. В загальне користування виділити кухню площею 8,5 м2, вбиральню площею 1,3 м2, ванну площею 2,6 м2, коридор площею 7,4 м2, вбудовану шафу 0,6 м2 (а.с.17, т.1). Тобто, правовий режим користування житлом вже було вирішено судом.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_1 слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Котюк Т.А. про надання розрахунку понесених судових витрат після ухвалення судового рішення, це питання на даний час також не розглядається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 158, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та зобов`язати Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою його фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов`язати Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою її фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Виконавчий комітет Нетішинської міської ради, , адреса: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, вул. Шевченка, 1;

Відповідач (позивач за зустрічними позовами): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду виготовлений 10.04.2025.

Суддя О.М. Томілін