Справа №: 343/1393/20
Провадження №: 2/343/126/25
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року м.Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики , суд -

В С Т А Н О В И В :

З Івано-Франківського апеляційного суду 06.11.2024 в Долинський районний суд Івано-Франківської області поступила справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позивач ОСОБА_1 , з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, сформованої в системі «Електронний суд» (а.с.155-158 т.2), просить ухвалити рішення, яким:

стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборговані кошти за договором позики - розписки від 12.01.2018 у сумі 19500 доларів США, та 4095 доларів США, як відсотки за користування позиченими коштами;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 7061 грн, 10 копійок.

Свої вимоги мотивує тим, що між ним, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 12 січня 2018 року було укладено договір позики, за яким він передав, а відповідач отримав кошти в сумі 19500 доларів США. Отримання відповідачем вказаних коштів підтверджується розпискою від 12.01.2018, написаною ОСОБА_2 власноручно. Відповідно до вказаної розписки ОСОБА_2 зобов`язався повернути йому кошти до 12 січня 2019 року. Однак в обумовлений строк ОСОБА_2 кошти не повернув.

В січні-липні 2020 року він звертався до відповідача з вимогою повернути йому позичені кошти, однак отримав відповідь, що він не може їх віддати, оскільки не має грошей.

10.08.2020, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 коштів за договором позики - розписки від 12 січня 2018 року на суму 19500 доларів США.

Ухвалою Долинського районного суду від 28 січня 2021 року затверджено мирову угоди укладену між позивачем - ОСОБА_1 та представником відповідача ОСОБА_2 , - адвокатом Вовк В. В. Сторони досягли згоди на добровільне врегулювання спору у справі № 343/1393/20, шляхом передачі у власність позивачу ОСОБА_1 , об`єктів нерухомості, власником яких є ОСОБА_2 , а саме будівлі підстанції, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та майнового комплексу розміщеного в АДРЕСА_2 , в рахунок повного погашення боргу за договором позики.

За апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, була скасована ухвала від 28 січня 2021 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладена на врегулювання відносин за позовом про стягнення боргу за договором позики, справа направлена до Долинського районного суду для продовження розгляду по суті.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом.

Із наведеного вбачається, що відповідач повинен повернути позивачу заборговані кошти, які він отримав в борг в іноземній валюті у розмірі 19500 доларів США, а також відповідач повинен повернути позивачу нараховані проценти (3 % річних) в валюті позики за користування позикою. За підрахунками фактично за 7 років користування коштами позивача, (для зручності обчислення проводять станом на 13 січня 2025 року), відповідач повинен сплатити відсотки в сумі 4095 доларів США. ( 19500 :100 х 3%= 585 доларів в рік х 7 років = 4095 доларів США).

До цього часу відповідач не повернув позивачу ні позичені , кошти ні заборговані відсотки за користування позиченими коштами, що змусило його звернутися до суду за захистом порушеного права (а.с.1-2 т.1 а.с.155-158 т.2).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2024 цивільна справа № 343/1393/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.44 т.2).

Ухвалою судді Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08.11.2024 відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.56 т.2).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.12.2024 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.69 т.2).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28.01.2025 залучено до участі у цивільній справі № 343/1393/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ).

Третій особі направлено копію ухвали та копію позовної заяви з додатками для надання можливості подати письмові пояснення щодо позову (а.с.96 т.2).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.03.2025 в затвердженні мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - відмовлено.

Продовжено судовий розгляд у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики (а.с.139,150-152 т.2).

Судове засідання відкладено на 09.04.2025 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому Законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Івашків В.М. ( ордер серії АТ №1086442 а.с.65 т.2) в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просив позов, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку, подав заяву в якій зазначив, що йому відомо про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог та просить стягнути з нього, ОСОБА_2 як відповідача заборговані кошти за договором позики - розписки від 12.01.2018 , у сумі 19500 доларів США, та 4095 доларів США як відсотки за користування позиченими коштами. Просить також стягнути з ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в сумі 7061 грн 10 копійок. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, підтверджує, що вказану у позові суму позичив у нього та не повернув до цього часу.З метою врегулювання спору він мав намір в рахунок погашення боргу передати ОСОБА_1 , наявне у нього нерухоме майно, яке вони відобразили в мировій угоді, однак суд в затвердженні мирової угоди їм відмовив. Йому також відомо, що представник у справі, адвокат Вовк В.В., припинив свої повноваження як його представник.

В зв`язку з викладеним, просить позов ОСОБА_1 до нього, у сумі викладеній в заяві про збільшення позовних вимог задоволити в повному розмірі, позов визнає, просить завершувати судовий розгляд справи без його представника в судовому засіданні (а.с.176 т.2).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вовк В.В. (ордер серії АТ №1091632 а.с.90 т.2) подав заяву про припинення своїх повноважень як представника відповідача в справі №343/1393/20 (а.с.147 т.2).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 в судові засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому Законом порядку.

Представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Карпова О.В. (ордер серії ВС №1281701 а.с.137 т.2) в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, враховуючи статус її довірителя Тиханевича П.Р. - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, у вирішенні даної справи поклалась на рішення суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ч.1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Ч.1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України , іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення у доларах США, суд може стягнути борг в іноземній валюті.

Відповідно до вимог ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором чи законом, або розірвання договору.

Ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до розписки, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, від 12.01.2018, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Долинським РОВД позичає гроші в ОСОБА_1 , в сумі 19500 дол.США 12 січня 2018 року та зобов`язується повернути до 12 січня 2019 року. Розписка написана власноручно в присутності свідка ОСОБА_4 .В розписці наявний підпис ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_4 (а.с.177 т.2).

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Аналізуючи оригінал розписки ОСОБА_2 від 12.01.2018 , судом встановлено, що розписка написано власноручно позичальником відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.

Сторони дотримались письмової форми договору.

Із змісту боргової розписки вбачається, що сторони ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) фактично погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України. Дана розписка підтверджує факт отримання відповідачем від позивача грошей в сумі 19500 доларів США, відображає волевиявлення позивача як позикодавця, а відповідача як боржника, зокрема: позивача щодо надання позики, а відповідача щодо отримання коштів в сумі 19500 доларів США, а також зобов`язання відповідача повернути гроші, отримані в борг до 12.01.2019, яка є датою повернення відповідачем грошей (позики), отриманих від позивача.

Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав і борг до цього часу не повернув.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України.

Відповідно до розрахунку заборгованості за відповідачем ОСОБА_2 наявна заборгованість в сумі 23595,00 доларів США: яка складається з наступного:

- 19500,00 доларів США - заборгованість за позикою;

- 4095,00 доларів США - заборгованість за процентами за період з 13.01.2018 до 13.01.2025.

Враховуючи, що судом встановлено факт укладення між сторонами договору позики, та відповідно факт існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов про стягнення боргу за розпискою, а саме: грошових коштів в розмірі 19500,00 доларів США, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за весь час прострочення, суд зазначає наступне:

З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України,

яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, та діє на даний час.

Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені за борговою розпискою від 12.01.2018 за період з 13.01.2018 по 13.01.2025 , тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в Україні воєнного стану.

Отже в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивачки про стягнення з відповідача 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання підлягають до задоволення лише за період до 24.02.2022 часу впровадження у країні воєнного стану.

Крім того, відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач у відповідності до боргової розписки зобов`язався повернути позичку до 12.01.2019, в такому випадку три проценти річних від простроченої суми слід стягувати за період з 13.01.2019 до 23.02.2022.

Сума 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання згідно боргової розписки від 12.01.2018 за період з 13.01.2019 (початок прострочення) по 23.02.2022 (включно) розраховується за формулою: (сума боргу х 3% річних х кількість днів прострочення / 365 днів) і становить: 19500 доларів США х 3% х 1137 днів/ 365 = 1822,32 доларів США.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за розпискою від 12.01.2018 в загальній сумі 21322,32 доларів США, яка складається з наступного: 19500,00 доларів США основний борг; 1822,32 доларів США - 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13.01.2019 до 23.02.2022.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18, у якій Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Щодо відшкодування витрат по справі, суд виходить з наступного:

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 5362,50 грн (платіжна інструкція №0.0..1 від 04.08.2020 а.с.3 т.1) та при подачі заяви про збільшення позовних вимог позивачем був сплачений судовий збір в сумі 1698,60 грн (квитанція №9373-9577-5790-4272 від 28.03.2025 а.с.162 т.2). Загальна сума сплаченого позивачем судового збору становить 7061,10 грн.

З відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені на 90,37% з розрахунку: 21322,32 дол.США (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 23595,00 дол.США (сума заявлених позовних вимог) = 90,37% (відсоток задоволених позовних вимог).

Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 6381,12 грн з розрахунку: 7061,10 грн (сума сплаченого судового збору) х 90,37% (відсоток задоволених позовних вимог).

На підставі ст.ст. 526, 530, 549, 551, 625, 629, 634, 641, 1049, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 76-79, 141, 258, 259, 265, 268, 279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 12.01.2018 в сумі 21322 (двадцять одна тисяча триста двадцять два) дол.США 32 центи, яка складається з наступного: 19500,00 доларів США основний борг; 1822,32 доларів США - 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з 13.01.2019 до 23.02.2022.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6381 (шість тисяч триста вісімдесят одну) гривню 12 коп. сплаченого судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду .

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш