КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/9308/23 Головуючий у І інстанції - Яковлєва Л.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/6965/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, -

установив:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, постановленого у цивільній справі за №359/7145/15-ц, з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 04 серпня 2015 року.

ОСОБА_1 в добровільному порядку рішення суду не виконував та аліменти на утримання сина не сплачував.

Лише після отримання в серпня 2023 року довідку - розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, направлену відповідачу державним виконавцем, в серпні 2023 року ОСОБА_1 сплатив 3060 грн.

Згідно даної довідки заборгованість зі сплати аліментів за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року становить 106181 грн.

Вказувала, що дитина проживає разом із нею - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Просила суд, збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, визначивши розмір аліментів у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 104529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Змінено спосіб стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі №359/7145/15-ц з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. щомісячно на 1/4 частку з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня набрання даним рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення, в цій частині, незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції, в порушення вимог ст. 192 СК України, не взято до уваги, а в оскаржуваному рішенні поверхнево зазначено, про стан його здоров`я.

Вказує, що стан його здоров`я, починаючи з 2016 року і по даний час, стабільно незмінний. Фактично, через 2-3 години потребує зняття навантаження на ноги через больовий синдром. Вказаний стан зазначений в медичних довідках лікаря травматолога.

Такий стан його здоров`я не дає йому можливості повноцінного працевлаштування, та як наслідок, отримання відповідного заробітку для власного утримання та оплати коштів на утримання сина. Тривалий час він має мінливий заробіток, виконуючи тимчасову роботу, яку дозволяє виконувати стан його здоров`я.

Також наголошує, що в 2016 році, перебуваючи півроку на інвалідному візку, йому було відмовлено у встановленні інвалідності у зав`язку з відсутністю лікарняного листка, якого він міг би отримати у зв`язку із травмою на робочому місці.

Проте, травму він отримав при виконанні неофіційної роботи і ця обставина виключила отримання лікарняного листа.

Крім того, його непрацездатні батьки також потребують матеріальної допомоги від нього але за станом його здоров`я, він не має такої змоги в підтримці своїх батьків.

Зазначає, що у зв`язку із станом свого здоров`я змушений був перейти проживати до батьків, так як не зміг утримувати квартиру батьків і цю квартиру батьки здали в оренду, щоб сплачувати аліменти на утримання його сина та на його лікування.

Вказує, що пред`являючи вимогу про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, позивач належним чином не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами факт зміни обставин, які мали місце за період часу з ухвалення судом рішення про стягнення аліментів та станом на час звернення до суду з даним позовом. Позивачем не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про збільшення її витрат та утримання малолітньої дитини та погіршення її матеріального стану.

Просив суд, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року в частині заміни способу стягнення аліментів із нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі №359/7145/15-ц з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. щомісячно на 1/4 частку з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня набрання даним рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині незадоволеної позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 104529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення, в цій частині, незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідач був обізнаний про покладений на нього рішенням суду обов`язок сплачувати аліменти, однак, він свідомо ухилявся від виконання свого батьківського обов`язку та від виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року. Відповідач не довів, що він вжив усіх залежних від нього заходів, щодо належного виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Вказує, що на її переконання, відсутність доказів направлення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику не може бути доказом відсутності вини з боку відповідача у своєчасній сплаті аліментів, порядок та строки яких були визначені судом.

Просила суд, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав заперечення в обґрунтування яких зазначив, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини, а з вини шахрайських дій позивача із залученням державних виконавців.

Наголошує, що суд першої інстанції при винесенні рішення в частині зміни розміру аліментів, що призведе до збільшення розміру аліментів, при погіршенні його стану здоров`я, є неправомірним.

Просив суд, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що зроблений актовий запис №784. Наведене підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1 виданого 30 грудня 2011 року.

Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 18 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування - Служба в справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання.

Крім того, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, постановленого у цивільній справі №359/7145/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина задоволено та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 04 серпня 2015 року, до дня досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2015 року у вказаному вище судовому рішенні від 07 жовтня 2015 року виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення, щодо дати народження дитини, а саме виправлено « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на вірне « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вказані судові рішення набрали законної сили, а обставини, встановлені у них, визнаються і не заперечуються сторонами. В свою чергу, у суду відсутні сумніви, щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що визначений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. не відповідає інтересам дитини та суперечить нормам, вказаним у ст. 182 СК України та Закону України «Про прожитковий мінімум», а тому може бути збільшеним (зміненим) за позовом стягувача та дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у спосіб зміни розміру аліментів, які остання отримує на утримання сина ОСОБА_3 від відповідача з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. щомісячно, на 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 104529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування санкції, стягнення неустойки, до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно ч. 1 ст. 189 СК Українита наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості, та дійшов висновку про відсутність в діях відповідача винної поведінки, що призвела до виникнення заборгованості зі сплати аліментів, а відтак, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_1 санкцій, передбачених у ст. 196 СК України.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того із батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Таким чином, названими вище положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу платника чи у твердій грошовій сумі) поставлений у залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

В свою чергу, ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, присуджених за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміруаліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі і навпаки).

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року (справа №372/2393/17).

Отже, позивачі у відповідній категорії справ, як одержувачі аліментів, не обмежені правом на подання заяви про збільшення розміру таких, зокрема шляхом зміни способу їх присудження.

Доводи апеляційної скарги про те, що пред`являючи вимогу про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, позивач належним чином не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами факт зміни обставин, які мали місце за період часу з ухвалення судом рішення про стягнення аліментів та станом на час звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки визначений розмір аліментів (відповідно до рішення суду від 07 жовтня 2015 року в сумі 1000 грн щомісячно) зі спливом часу вочевидь не задовольняє потреби дитини. Як передбачають норми чинного законодавства України, які регулюють заявлений спір, отримувати підвищений розмір аліментів, є безумовним правом сторони в інтересах дитини.

Так, колегія суддів зауважує, що змінилася економічна ситуація в країні, значно зросли ціни на продукти харчування, одяг, взуття, ліки, житлово-комунальні послуги, разом із тим потреби дитини із віком змінилися та збільшилися в силу її росту та розвитку, змінився прожитковий мінімум для дитини, а обов`язок по утриманню дитини не може бути покладений виключно на матір.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач за станом здоров`я не має перешкод до працевлаштування та не є інвалідом. Докази протилежного, як то висновок МСЕК з відповідними застереженнями, щодо наявності перешкод у виконанні певного виду робіт чи обмеження у навантаженні на відповідача, копії посвідчення інваліда, виданого на ім`я ОСОБА_6 , до матеріалів справи не додано, відтак доводи апеляційної скарги у вказаній частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що непрацездатні батьки ОСОБА_6 також потребують матеріальної допомоги від нього, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки це не є підставою для відмови у зміні способу стягнення аліментів, адже аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Разом з тим, колегія суддів також виходить з того, що відповідно до положень ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.

Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання.

Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу.

У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.

Різноманітні аргументи, щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично.

Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства.

На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити не лише з врахування його трудових доходів.

Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у спосіб зміни розміру аліментів, які остання отримує на утримання сина ОСОБА_3 від відповідача з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. щомісячно, на 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані.

Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 та її доводів, то колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 104529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року, з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі №6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі №6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі №6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментівє невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/4461/21 (провадження № 61-5660св22).

Як встановлено судом першої інстанції, начальник ВДВС підтвердила факт винесення 18 листопада 2015 року постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_3 за виконавчим листом №2/359/2138/2015 від 12 листопада 2015 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, доказів направлення вказаної постанови сторонам виконавчого провадження, як то копія журналу реєстрації вихідної/вхідної кореспонденції, копія реєстрів на відправлення кореспонденції, копії квитанцій на відправку рекомендованої кореспонденції, копії зворотного повідомлення з розпискою про отримання адресатом до суду сторонами чи ВДВС суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведене свідчить про неповідомлення боржника ОСОБА_1 державним виконавцем у передбачений Законом спосіб про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_3, а відтак відповідач не був обізнаним про пред`явлення позивачем виконавчого листа №2/359/2138/2015, що видано 12 листопада 2015 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, до ВДВС з метою примусового виконання та був позбавленим можливості добровільно виконати покладені на нього державним виконавцем обов`язків, зазначених у постанові.

Крім того, будь-яких доказів, щодо повідомлення відповідача про спосіб (номер рахунку, відкритого в банківській установі чи у відділенні зв`язку, номер банківської карти, тощо), у який він мав перераховувати позивачу аліменти в розмірі 1000 грн. на утримання дитини на виконання судового рішення від 07 жовтня 2015 року, матеріали справи не містять, а відтак, відповідачу не були відомі реквізити позивача для сплати аліментів.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач протягом 1999 - 2010 років був офіційно працевлаштованим, однак починаючи з жовтня 2010 року ОСОБА_1 не здійснював жодної трудової діяльності, а тому він не мав можливості в добровільному порядку виконати обов`язок, щодо спати аліментів на утримання сина шляхом подачі роботодавцю заяви про відрахування з його заробітків коштів на аліменти.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги, що відповідач був обізнаний про покладений на нього рішенням суду обов`язок сплачувати аліменти, однак, він свідомо ухилявся від виконання свого батьківського обов`язку та від виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, колегія суддів вважає безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви та відповіді на відзив. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає обґрунтованим і доведеним відсутність в діях відповідача винної поведінки, що призвела до виникнення у нього заборгованості зі сплати аліментів.

За таких встановлених обставин, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, а тому рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба