Номер провадження: 22-ц/813/2883/25
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

з участю секретаря судового засідання Губар Д.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 06 серпня 2024 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначила, що 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 передала грошові кошти ОСОБА_2 в розмірі 3700,00 доларів США, що еквівалентно на день подачі позову 135309,00 грн. 26.12.2021 року ОСОБА_2 повернула частину запозичених грошових коштів в сумі 1200,00 доларів США. Однак, до теперішнього часу іншу частину боргу не повернуто. Зазначає, що відповідачем проігноровані будь які звернення з приводу повернення грошових коштів, уникає особистих зустрічей, окрім того змінила номер телефону та не проживає за зареєстрованою адресою.

За відповідачем залишається невиконаним зобов`язання повернути залишок суми позики 2500,00 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 91425 грн, та відсотки, обумовлені вказаним договором.

Посилається, що відповідачу направлено претензію засобами поштового зв`язку та за допомогою месенджера Телеграм. У відповідь на отриману претензію відповідач написала, що визнає суму боргу та повідомила, що з позивачкою має зв`язатися її адвокат. Однак, сума боргу не сплачена, жодні контакти з відповідачкою або її адвокатом відсутні.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 2500,00 доларів США в якості основної суми боргу, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 91151,50 гривень (відповідно до курсу НБУ), 6600,00 доларів США в якості відсотків за користування коштами, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 240675,60 гривень, а всього 9100,00 доларів США, що еквівалентно 331791,46 гривень (відповідно до курсу НБУ), витрати на сплату судового збору та правової допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Малиновський районний суд міста Одеси рішенням від 06 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнив, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 2500,00 доларів США в якості основної суми боргу, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 91151,50 гривень (відповідно до курсу НБУ), 6600,00 доларів США в якості відсотків за користування коштами, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 240675,60 гривень, а всього 9100,00 доларів США, що еквівалентно 331791,46 гривень (відповідно до курсу НБУ), стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 7000,00 грн., стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 3317,91 грн.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в межах заявлених позовних вимог з урахуванням положень ст. 1046, 1048, 1049, 625, 524, 533 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , просить суд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.08.2024 року по справі № 521/19949/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасувати, ухвалити по справі нове рішення яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; судом першої інстанції було проігноровано письмові пояснення представника відповідача від 5 серпня 2024 року, якими було акцентовано увагу суду на правову позицію ВП ВС у подібних відносинах від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Відповідно до розрахунку представника відповідача сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми могли би становити 136390,46 грн.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , копію ухвали про відкриття провадження від 08.11.2024 року отримав 06.02.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття провадження від 08.11.2024 року та копія апеляційної скарги надсилались засобами поштового зв`язку, конверт повернувся до суду із зазначенням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , судову повістку отримав 06.02.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судовому засіданні просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в межах заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд вважає, за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини четвертої ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Відповіднодо ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 2500 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 91151,50 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 6600 доларів США в обґрунтування зазначивши, що 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в борг гроші у розмірі 3700 доларів США, які остання прийняла та зобов`язалася повернути до 26.12.2021 року. ОСОБА_2 повернула частину позичених коштів в сумі 1200 доларів США, іншу частину позики не повернула. Також відповідач зобов`язалась сплачувати відсотки у розмірі 12% щомісячно.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано до суду оригінал розписки від 12.08.2021 року.

З наданої позивачем розписки вбачається, що ОСОБА_5 12.08.2021 року взяла в борг суму 3700 доларів США під 12% річних щомісячно. Зобов`язалась здійснити повний розрахунок до 25.12.2021 року в повній сумі. Зазначено контактні номери телефону. Взяла у ОСОБА_1 .

Розписка від 12.08.2021 року містить прізвище ім`я по батькові позикодавця і позичальника, суму позики 3700 доларів США, дату ІНФОРМАЦІЯ_1 , підпис позичальника.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

У розписці від 12.08.2021 року зазначено, що «26.12.2021 року повернула 1200 доларів США».

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечувалося написання розписки однією людиною та не отримання коштів від ОСОБА_1 . При цьому зазначалося, що у зв`язку із перебуванням ОСОБА_5 за межами території України, надати вільні, умовно-вільні зразки почерку неможливо, тому ставити експерту питання про написання розписки відповідачкою неможливо.

Частиною п`ятою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).

Слід зазначити, що 16.11.2023 року представником ОСОБА_2 адвокатом Лепеха В.І. подано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на вирішення якої вважав необхідним поставити наступне питання: чи виконано основний текст розписки, однією особою?

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 13.03.2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , про призначення судово-почеркознавчої експертизи у справі відмовив.

Відповідно до пункту 1.1. розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень,затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5 із змінами, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації (п. 1.3. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень).

Звертаючись, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і з клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не зазначає, що розписка написана не нею, не вказує ким написана розписка, що підпис у розписці не її. Лише посилається на те, що у зв`язку із перебуванням ОСОБА_5 за межами території України, надати вільні, умовно-вільні зразки почерку неможливо, тому ставити експерту питання про написання розписки відповідачкою неможливо.

Відповідно до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку.

Враховуючи предмет спору, звернення відповідача із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи на вирішення якої поставлено лише питання чи виконано основний текст розписки, однією особою?, без поставлення перед експертом питання чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_2 у розписці від 12.08.2021 року ОСОБА_2 , чи іншою особою?, чи виконано рукописний текст у розписці ОСОБА_2 .? не спростовує обставин неотримання ОСОБА_2 грошей за розпискою від 12.08.2021 року.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів з урахуванням положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, щодо не написання розписки та неотримання грошей за розпискою від 12.08.2021 року, що є його обов`язком згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представники сторін зазначили, що намагалися врегулювати спір миром.

Отже відповідач не довів, що грошові кошти ним не отримувались у позику або, що такі кошти були повернуті позивачу.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Наявність оригінала боргової розписки у кредитора ОСОБА_1 свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов`язань, за розпискою від 12.08.2021 року.

У розписці від 12.08.2021 року зазначено, що «26.12.2021 року повернула 1200 доларів США». Представником позивача зазначено, що кошти у розмірі 1200 доларів США були повернуті відповідачем 26.12.2021 року. Ці обставини відповідачем не спростовувалися.

Ураховуючи, що 12.08.2021 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 3700 доларів США, що підтверджується розпискою, оригінал якої знаходиться у матеріалах даної справи, 26.12.2021 року відповідач повернула 1200 доларів США, то колегія суддів вважає, що між сторонами виникли позикові правовідносини та у відповідача наявний обов`язок повернути отримані у позику грошові кошти у розмірі 2500 доларів США (3700 доларів США 1200 доларів США).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Щодо стягнення відсотків

У заяві про збільшення вимог позивач просив стягнути з відповідача проценти у розмірі 6600 доларів США, що еквівалентно 240675,60 грн, посилаючись на те, сторони у розписці передбачили розмір процентів за користування коштами.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Як вбачається з розписки від 12.08.2021 року, відповідач отримав позику в іноземній валюті у сумі 3700 доларів США під 12% річних щомісячно. Зобов`язалась здійснити повний розрахунок до 25.12.2021 року в повній сумі.

Отже сторони у розписці передбачили розмір процентів за користування коштами.

Як у письмових поясненнях, які надавалися під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, представником скаржника зазначається, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16, якою визначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Представником скаржника здійснено розрахунок відсотків та зазначається, що загальна сума відсотків за користування коштами за період з 12.08.2021 року по 25.12.2021 року, виходячи із 12% щомісячних, становить 1998 доларів США.

Слушним є довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16.

Як зазначалося вище, у розписці від 12.08.2021 року зазначено дату повернення позики в повній сумі 25.12.2021 року. Отже після спливу визначеного у розписці строку повернення позики у ОСОБА_1 припинилося право нараховувати передбачені сторонами проценти у розмірі 12% щомісячно.

Як вбачається із матеріалів справи із позовною вимогою про стягнення 3% річних позивач не звертався, що не заперечувалося в суді апеляційної інстанції представником позивача.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, щовимога позивача про стягнення з відповідача за розпискою від 12.08.2021 року процентів підлягає задоволенню лише в межах строку на який надавалася позика у розмірі 1998 доларів США, виходячи з наступного розрахунку 3700 доларів США х 12% щомісячно х 4,5 місяців). В частині стягнення процентів за договором позики, нарахованих поза межами строку на який надавалася позика, вимога задоволенню не підлягає.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 06 серпня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми 6600 доларів США в якості відсотків за користування коштами, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 240675,60 грн, судового збору слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами у розмірі 1998 доларів США, що еквівалентно 73066,86 грн за офіційним валютним курсом Національного банку України. Рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 06 серпня 2024 року слід змінити, зменшивши загальну суму з 9100 доларів США до 4498 доларів США, суму еквівалентну з 331791,46 грн до 164491,86 грн, суму витрат на професійну правничу допомогу з 7000 грн до 3460,10 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 3317,91 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 10.08.2023 року, квитанцією від 04.12.2023 року.

Оскільки позовна заява підлягає задоволенню частково на 49,43%, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1640,00 грн за подання позовної заяви.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 4977 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 29.10.2024 року.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на 50,57%, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню в судовий збір у розмірі 2516,90 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 876,90 грн (2516,90 грн 1640 грн).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем в позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн та на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги № 44/07 від 21.07.2023 року, додаткову угоду № 1 до договору № 44/07, рахунок-фактуру № 44/07-1 від 21.07.2023 року, платіжну інструкцію від 25.07.2023 року про перерахування на рахунок адвоката 7000 грн, ордер про надання правничої (правової) допомоги серія ВН № 1274031 від 10.08.2023 року.

В пункті 1 додаткової угоди № 1 до договору № 44/07 сторони дійшли згоди про те, що гонорар за п. 4.2 складає 7000 грн. При цьому клієнт сплачує гонорар на підставі виставленого рахунку-фактури протягом 2 робочих днів.

У рахунку-фактури № 44/07-1 від 21.07.2025 року зазначено вид надання послуги супроводження справи щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 за договором позики від 12.08.2021 року у відповідності до умов про надання правової допомоги № 44/07 від 21.07.2023 року у розмірі 7000 грн.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не міститься клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України відсутні.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволеною частково на 49,43%, тому підтвердженні витрати на правову допомогу позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 3460,10 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні у спосіб зменшення розміру стягнених витрат на правничу допомогу, які понесені ОСОБА_1 з 7000 грн до 3460,10 грн.

Керуючись статтями 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 06 серпня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми 6600 доларів США в якості відсотків за користування коштами, що на день подачі заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 240675,60 грн, судового збору скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами у розмірі 1998 доларів США, що еквівалентно 73066,86 грн за офіційним валютним курсом Національного банку України.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 06 серпня 2024 року змінити, зменшивши загальну суму з 9100 доларів США до 4498 доларів США, суму еквівалентну з 331791,46 грн до 164491,86 грн, суму витрат на професійну правничу допомогу з 7000 грн до 3460,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 876,90 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко