ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3384/24 Номер провадження 22-ц/814/1763/25Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л. Г. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенка Ігоря Миколайовича на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду в розмірі 200205,00 грн., а також моральну шкоду 100000,00 грн.

В обгрунтування позову вказував, що ним після смерті матері фактично було прийнято у спадщину частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований та проживав на момент смерті разом з матір`ю.

Вказував, що даний будинок розділений на два домогосподарства, де частина будинку за адресою АДРЕСА_2 належить відповідачці ОСОБА_2 .

Зазначав, що 21 травня 2024 року за даною адресою виникла пожежа, яка, відповідно до висновку про причину виникнення пожежі, складеного Головним інспектором ВЗНС Миргородського РУ ГУ ДСНС України у Полтавській області від 24.05.2024 року, становила, що ймовірною причиною пожежі за адресою: АДРЕСА_3 , є недолік конструкції димаря, впродовж тривалого користування печі, яка знаходиться в частині житлового будинку гр. ОСОБА_2 , в димоході з`явилися тріщини, через які імовірно розпечені жарини потрапляли на перекриття будівлі, внаслідок дії високих температур почали тліти, що в подальшому перейшло у фазу горіння з подальшим розповсюдженням пожежі по всій площі покрівлі житлового будинку, про що зазначено у п.13 даного висновку.

Внаслідок пожежі було знищено покрівлю житлового будинку на площі близько 50 м.кв:, дерев`яне перекриття на площі близько 3 м.кв., пошкоджено дерев`яні вікна, двері та дерев`яні балки перекриття на площі 40 м.кв., внутрішнє оздоблення житлового будинку на площі 10 м.кв. домашні речі домогосподарів домоволодіння гр. ОСОБА_1 . Прямі збитки - 300000 (триста тисяч) гри.

Враховуючи те, що його частина будинку стала непридатною для проживання він вимушений переїхати до села Белецьківка Кременчуцького району Полтавської області.

Згідно висновку експерта № 53-24 за результатами проведення оціночно- будівельного дослідження ринкова вартість частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_4 ), згідно наданої технічної документації становить 200205 грн.

31 липня 2024 року ним було направлено відповідачу вимогу про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих в наслідок пожежі, проте ніякої відповіді отримано не було. Оскільки на належній відповідачці частині житлового будинку виникла пожежа, що в подальшому спричинило пожежу на його частині домоволодіння, вважав, що саме на власника нерухомості покладається обов`язок відшкодування йому заподіяної шкоди, в тому числі і моральної, яку він оцінив в 100000,00 грн. та просив стягнути з відповідача.

Враховуючи викладене просив позов задовольнити.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ігнатенко І.М. подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов слід задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідач не забезпечила пожежної безпеки в належній їх частині домоволодіння, внаслідок чого відбулося загорання дерев`яних конструкцій перекриття частини житлового будинку ОСОБА_2 та в подальшому пожежею було знищено частину будинку, яка належить позивачу, наявні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди. Окрім того вказує, що вина відповідачки підтверджена належним доказами та не спростовна останньою.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи були присутні позивач та представник відповідача, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем всього майна за заповітом після смерті його матері - ОСОБА_3 (а.с.10-12), а саме ним прийнято у спадщину частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований та проживав разом з матір`ю ОСОБА_3 на момент її смерті (а.с. 13,14).

Районним судом також встановлено, що даний будинок поділено на два домогосподарства, де частина будинку за АДРЕСА_2 належить відповідачці ОСОБА_2 (а.с.23-25).

21 травня 2024 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, виникла пожежа у вищевказаному будинку.

Згідно висновку складеного Головним інспектором ВЗНС Миргородського РУГУ ДСНС України у Полтавській області підполковником служби цивільного захисту Максимом Бутенком від 24 травня 2024 року ймовірною причиною пожежі, яка сталася 21.05.2024 року в житловому будинку (на два домогосподаря) за адресою: АДРЕСА_3 , Ромоданівської ОТГ - є недолік конструкції димаря» (а.с. 15-17).

Висновком експерта №53-24 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_5 ), розташованого в АДРЕСА_1 , встановлено, що ринкова вартість частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_5 ), розташованого в АДРЕСА_1 , згідно наданої технічної документації, становить 200205 грн (а.с.18-21).

Районним судом також встановлено, що ОСОБА_1 на адресу відповідача було направлено звернення про відшкодування збитків та моральної шкоди заподіяної внаслідок пожежі, які були отримані ОСОБА_2 - 03.08.2024 (а.с.26-27).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності в діях відповідача протиправності та вини, що виключає її притягнення до відповідальності, та як наслідок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту порушених прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

ч. 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Поняття збитків наведено в ст. 22 ЦК України, відповідно до п. 1 ч. 2 якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала - ч. 1 ст. 1166 ЦК України. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16).

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 521/14202/14-ц.

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та визначення повноважень органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, прав та обов`язків громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності регулює Кодекс цивільного захисту України.

За приписами статті 2 Кодексу цивільного захисту України пожежна безпека - це відсутність неприпустимого ризику виникнення і розвитку пожеж та пов`язаної з ними можливості завдання шкоди живим істотам, матеріальним цінностям і довкіллю.

Частиною другою статті 21 Кодексу цивільного захисту України на громадян покладено обов`язок виконувати правила пожежної безпеки.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку про причину виникнення пожежі, складеного Головним інспектором ВЗНС Миргородського РУ ГУ ДСНС України у Полтавській області від 24.05.2024 року, що ймовірною причиною пожежі за адресою: АДРЕСА_3 , є недолік конструкції димаря, впродовж тривалого користування печі, яка знаходиться в частині житлового будинку гр. ОСОБА_2 , в димоході з`явилися тріщини, через які імовірно розпечені жарини потрапляли на перекриття будівлі, внаслідок дії високих температур почали тліти, що в подальшому перейшло у фазу горіння з подальшим розповсюдженням пожежі по всій площі покрівлі житлового будинку, про що зазначено у п.13 даного висновку.

Осередок пожежі знаходився в частині горища житлового будинку домоволодіння ОСОБА_2 п.п.11, 12 даного висновку.

Внаслідок пожежі було знищено покрівлю житлового будинку на площі близько 50 м.кв:, дерев`яне перекриття на площі близько 3 м.кв., пошкоджено дерев`яні вікна, двері та дерев`яні балки перекриття на площі 40 м.кв., внутрішнє оздоблення житлового будинку на площі 10 м.кв. домашні речі домогосподарів домоволодіння гр. ОСОБА_1 . Прямі збитки - 300000 (триста тисяч) гри.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що належними доказами підтверджено, що пожежа за адресою: АДРЕСА_3 сталася з вини ОСОБА_2 , оскільки внаслідок часткової руйнації димаря відбулося загоряння дерев`яних конструкцій перекриття частини житлового будинку ОСОБА_2 , що в подальшому спричинило пожежу на частину домоволодіння позивача. Відповідачем не спростовано, що саме з її вини відбулася пожежа вказаного домоволодіння.

Таким чином, між протиправною поведінкою відповідачки та шкодою, завданою майну позивачки існує причинний зв`язок.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що у справі достатньо доказів які вказують на те, що саме з вини відповідача сталася пожежа, внаслідок якої позивачу завдано збитків, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом тим, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи розмір заявленої майнової шкоди позивач посилався на висновок експерта № 53-25 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_4 , згідно якого ринкова вартість частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_5 ) вищевказаного домоволодіння становить 200205 грн. (а.с.18-21).

Разом з тим, колегія суддів даний доказ не приймає до уваги, оскільки даною експертизою встановлено ринкову вартість домоволодіння, а не вартість збитків, які спричинені пожежею.

В судовому засідання в суді апеляційної інстанції відповідачу, задля об`єктивного розгляду справи, було роз`яснено право заявити клопотання про призначення по справі судової експертизи, проте з відповідним клопотанням до суду позивач не звернувся, натомість, суд відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позбавлений права за власною ініціативою призначати експертизу.

З огляду на те, що позивачем не доведений розмір матеріальної шкоди, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні донної позовної вимоги за недоведеністю.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. ч. 3,5 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне.

Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту.

Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди».

Враховуючи те, що позивачем доведено належними та допустимим доказами, що з вини відповідача ОСОБА_2 виникла пожежа у домоволодінні, тому протиправними діями відповідачки позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в тих незручностях, переживаннях та психологічному навантаженні, які він пережив в результаті самого факту пожежі та її наслідків, наявні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 50000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене апеляційну скаргу слід задовольнити частко, рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі КГС від 03.10.2019 р у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р у справі № 753/1203/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога в суді першої інстанції надавалася адвокатом Ігнатенко І.М. згідно договору б/н про надання правничої допомоги від 03.09.2024 року

Згідно п.3.2 договору за надання правової допомоги, погодинна оплата становить 1000 грн/год. Гонорар від 10% загальної суми коштів (недопущених збитків). За узгодженням сторін відсоток може бути збільшено до 25%.

Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на правову допомогу, витрати склали 14000 грн.

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу, складність даної справи, з урахуванням пропорційності задоволених вимог апеляційний суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 2380,00 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу задоволено частково, рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1295 грн.

Керуючись ст.ст.367,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П ОС ТА НО В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенка Ігоря Миколайовича - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року - скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В задоволенні вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1295 грн. судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 2380 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2025 року

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________ С.Б. Бутенко __________________ О.І. Обідіна