ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4215/25 Справа № 212/6085/24 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/6085/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року, яке ухвалено судом у складі судді Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 січня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, Служба у справах дітей Олександрійської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку із самостійним виконанням без участі матері, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 .

Сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 лютого 2022 року відповідачка ОСОБА_2 покинула територію Дніпропетровської області та з цього моменту сімейні відносини з відповідачкою погіршились, з цього часу він проживає разом із донькою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка належним чином не цікавиться життям доньки та її матеріальним утриманням, у ході телефонної розмови відповідачка повідомила, що, станом на червень 2024 року, вона мешкає у місті Олександрія Кіровоградської області та наміру відновлювати стосунки не має. Мати не приймає участі у вихованні доньки, проживає в іншому місці, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не спілкується з нею, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, допускає свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Посилаючись на викладене, просив суд: визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ; стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 3196 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідачки судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - 3196 гривень, починаючи стягнення з 18 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покладено на орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

В апеляційній скаргі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Морозов В.Ю., просить скасувати рішення суду в частині відмови щодо визначення місця проживання та позбавлення батьківських прав, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано наявності між сторонами спору щодо визначення місця проживання доньки, оскільки відповідачка почала погрожувати позивачеві відібранням дитини, зауважуючи, що має намір забрати доньку до себе, навіть після винесення рішення суду першої інстанції. Наполягає на тому, що у ході судового розгляду справи позивач надав суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту проживання разом дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . Позивач надав докази того, що ОСОБА_1 піклується про дитину, утримує її, сприяє її всебічному розвитку, створив задовільні та належні умови для проживання ОСОБА_4 , а відповідачка не довела зворотного. Відповідно до постанови Верховного суду від 29.11.2023 (справа № 757/555/22, провадження № 61-10724св23) Верховний суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що: по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20). Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у визначенні місця проживання дитини.

Наголошє на тому, що відповідачка про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, не спілкується з донькою, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Фактично, вказана поведінка відповідачки свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Також, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в укладенні мирової угоди не надавши такої оцінки у своєму рішенні і вийшов за межі позовних вимог і перебрав на себе функції не передбачені Законом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, колегією суддів переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Морозова В.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) уклали шлюб 07 вересня 2013 року, про що 07 вересня 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 624 від 07 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.16, 53).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 16 грудня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1578 від 16 грудня 2014 року (а.с.17, 54).

Згідно акту № б/н від 12 червня 2024 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , посвідченого директором ТОВ УК Центробуд, ОСОБА_6 , 2014 року народження, проживає разом із своїм батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 веде гарний спосіб життя, без шкідливих звичок, дбає про доньку і може бути її опікуном (а.с.18, 55).

Згідно довідки Криворізької гімназії № 111 Криворізької міської ради від 13.06.2024 року № 54 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у вказаному закладі в 4-А класі. (а.с.69).

Із заяви вчителя початкової школи КГ № 111 Зав?яловой Н.Г. від 13 червня 2024 року вбачається, що батько ОСОБА_1 приводить і забирає дитину ОСОБА_3 зі школи. Ніхто, крім нього дитину не приводив і не забирав (а.с.69).

Із заяви ОСОБА_7 від 13 червня 2024 року вбачається, що він є тренером відділення плавання КПНЗ ДЮШ-6 та підтверджує, що батько ОСОБА_1 самостійно приводить та забирає дитину ОСОБА_3 на тренування з плавання. Зарахована у групу початкової підготовки з 15 вересня 2023 року. Батько ОСОБА_1 цікавиться розвитком та досягненням дитини самостійно, ніхто крім нього дитину не приводить та не забирає (а.с.30, 67).

Рішенням Виконкому районної в місті ради від 21 серпня 2024 року № 768 затверджено висновок, з якого вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради 21 червня 2024 року складено акт обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого умови проживання задовільні, у кімнатах є необхідна кількість меблів, побутової техніки. На момент обстеження достатній запас продуктів харчування. Для дитини виділено окрему кімнату у якій є ліжко, шафа для речей, куток для навчання, комп`ютер, одяг та взуття. За вищезазначеною адресою проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , учениця КГ № 111 3-го класу. Стосунки в сім`ї доброзичливі. Батько створює належні умови для нормального та повноцінного життя дитини. Батько ОСОБА_1 не працює. Відповідно до побутової характеристики від 18 липня 2024 року ТОВ УК ЦЕНТРОВУД ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів уповноваженої особи будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 проживає з донькою ОСОБА_3 , виховує доньку самостійно. На подвір`ї вигулюють домашніх тварин удвох. Донька привітна, добра. Батько не був помічений у нетверезому стані. ОСОБА_1 привітний та доброзичливий, умови життя задовільні, скарг від сусідів не надходило. За місцем проживання характеризується позитивно. ОСОБА_2 давно не проживає за адресою реєстрації, веде сумнівний спосіб життя, з дитиною у дворі помічена не була, не надто привітна. Адміністрація КНП ЦПМСД № 2 повідомила, що ОСОБА_3 має укладену декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_8 з 23 травня 2023 року. Дитина перебуває на Д обліку у лікаря-ендокринолога, діагноз: аутоімуний тиреоїдит з 2022 року, психічний розвиток відповідає віку, щеплена за віком, матір з дитиною регулярно відвідує лікаря-педіатра, рекомендації лікаря виконує. Відповідно до інформації Криворізької гімназії № 111 від 18 липня 2024 року щодо родини малолітньої дитини ОСОБА_3 , у батьківських зборах онлайн участь бере батько, з вчителем очно спілкується батько, мати - в телефонному режимі, батьки прислуховуються до порад та рекомендацій вчителів. У дитини є гаджети для онлайн-навчання, відвідує всі онлайн-уроки і активно працює на них, домашні завдання регулярно виконуються і своєчасно надаються для перевірки, відвідує секцію плавання Дельфін, музичну школу № 2, секцію англійської мови при ПК Центральний. Батьки не зверталися до адміністрації закладу за допомогою, бо проблемних питань не виникало. Сім?я проживає в чотириповерховому будинку в п?ятикімнатній квартирі, де одна кімната відведена для проживання дитини. У ній є ліжко, комп?ютерний стіл, шафа, ігровий куточок. На полицях є невелика домашня бібліотека. Санітарний стан квартири задовільний, відповідає санітарним нормам. ОСОБА_9 забезпечена необхідними речами, одягом, шкільним приладдям, гаджетами для дистанційного навчання, іграшками для розвитку. До гімназії на офлайн-заняття ходить чиста, охайна. Для дитини створено належні умови для навчання і розвитку. У навчальному процесі ОСОБА_10 батьки беруть участь, слідкують за успіхами дитини в гімназії. Батько регулярно відвідує батьківські збори, співпрацює з класним керівником, бере активну участь у житті гімназії класу. З мамою спілкування відбувається в телефонному режимі. Фактична роль у вихованні дитини належить батькові. Відповідно до довідки, згідно з якою спеціалістом служби справах дітей встановлювалася думка дитини щодо з?ясування питання визначення її місця проживання, ОСОБА_9 зазначила, що має бажання мешкати з батьком, з матір?ю вона інколи спілкується телефоном, вона вітає її зі святами, днем народженням, висилає подарунки. На електрону адресу служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради надійшли пояснення ОСОБА_2 , у яких вона зазначила, що у зв?язку з проживанням в іншому місті (м. Олександрія) і роботою, постійними обстрілами в місті Кривий Ріг вона не може проживати поруч з донькою. З чоловіком подали на розлучення і вона має своє власне життя. Не заперечувала, щоб донька проживала з батьком, оскільки них склалися кращі стосунки. На електронну адресу служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради надійшло повідомлення від служби у справах дітей Кіровоградської області Олександрійської міської ради та акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_4 , у якому зазначено, що обстежити умови проживання не можливо, у зв`язку з тим ОСОБА_2 відмовилась від проведення обстеження та не допустила членів комісії до свого домоволодіння. Свою відмову мотивувала тим, що дитина з нею не проживає. ОСОБА_2 також зазначила в поясненні, що не заперечує щодо визначення місця проживання доньки за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 та просить це питання засіданні комісії та в судовому засіданні розглянути без її участі. Орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради вважає: за недоцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що відсутні документи, які б підтверджували самостійний дохід батька. Відсутність відповідачки на території Покровського району м. Кривого Рогу та житлової реєстрації позбавляють орган опіки та піклування можливості підготувати об`єктивний висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських праві відповідачки (а.с.97-99).

З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Вих. № 231/6/10/3 від 25 вересня 2024 року вбачається, що працівники служби у справах дітей Олександрійської міської ради, за клопотанням служби у справах дітей Покровського району міста Кривого Рогу, у липні 2024 року, відвідували ОСОБА_2 з метою визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 . Під час спілкування з працівниками служби у справах дітей ОСОБА_2 заявила, що вона не заперечує проти проживання доньки з батьком, з донькою зв`язок не підтримує. Обстежити умови проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 працівникам служби не вдалось, свою відмову ОСОБА_2 мотивувала тим, що в даному будинку дитина не проживала і не проживає, дитячі речі, канцелярське приладдя відсутні. Питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 двічі розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на які запрошувалась ОСОБА_2 , але жодного разу вона на засідання не з`явилась, будь-яких заяв, заперечень чи звернень з даного питання не надавала. За інформацією служби у справах дітей було встановлено, що на адресу служби міста Олександрії не надходили матеріали від ОСОБА_1 з питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , а також працівники служби не володіють інформацією щодо думки дитини з питання позбавлення матері батьківських прав. Враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, позицію ОСОБА_2 щодо проживання доньки за місцем проживання її батька, орган опіки та піклування не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 за місцем проживання батька. Що стосується питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої деньки ОСОБА_3 , орган опіки та піклування не визначився через брак інформації та документів, а тому залишає розгляд даного питання на розсуд суду (а.с.125, 140-141).

Згідно Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, посвідченого 25 листопада 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. за № 3094, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились, що місцем проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є місце проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторонами врегульовано порядок здійснення батьківських прав, порядок зустрічей, спілкування з дитиною та забезпечення її розвитку і відпочинку (а.с.177-178).

Згідно довідки Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради № 22386 від 10 липня 2024 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26 грудня 2014 року, разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.180).

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований з 20 листопада 2011 року як фізична особа-підприємець (а.с.180 - зворот).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що згідно з положеннями статті 161 СК України та статті 4 ЦПК України, вирішення судом питання місця проживання дитини допускається у разі відсутності між батьками такої згоди, тобто, за наявності спору. Проте, на переконання суду, матеріали справи не містять доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним, адже це питання врегульовано сторонами, шляхом укладення Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, посвідченого 25 листопада 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. за № 3094.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що сторонни у справі є батьками малолітіньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 .

Згідно Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини/утримання та виховання, посвідченого 25 листопада 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. за № 3094, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились, що місцем проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є місце проживання її батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторонами врегульовано порядок здійснення батьківських прав, порядок зустрічей, спілкування з дитиною та забезпечення її розвитку і відпочинку (а.с.177-178).

Отже, сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального прав, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що безсумнівних доказів, які свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками позивачем суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тобто, природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд правильно вважав, що в даному випадку позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав є недоцільним.

Колегія суддів не приймає до уваги надану до суду копію рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетрвоської обалсті від 05 вересня 2024 року щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки, особисті непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, адже, у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами матері.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, надав системну оцінку зібраним у справі доказам та висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Вих. № 231/6/10/3 від 25 вересня 2024 року.

Колегія суддів бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі Савіни проти України , пункт 49).

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері дитини, колегія суддів зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано необхідним у демократичному суспільстві , воно повинно бути обґрунтовано гострою соціальною необхідністю. Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, суд апеляційної інстанції встановив відсутність подання позивачем доказів, ухилення відповідачкою від виховання дитини за умови її винної поведінки та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа Мамчур проти України (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Суд першої інстанції взявши до уваги відсутність на час розгляду справи виняткової ситуації, яка свідчить про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, вірно вважав, що зазначені позивачем обставини про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків не є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Тому, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення у вказаній частині позовних вимог з урахуванням основних інтересів дитини ОСОБА_4 , зокрема, з умовою збереження її зв`язку із рідною матір?ю ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: