ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/704/25 Справа № 212/3531/24 Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/3531/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 жовтня 2008 року по 01 березня 2023 рік працював на підприємстві відповідача з повним робочим днем у шкідливих умовах праці. Внаслідок порушення відповідачем норм охорони праці, який не створив безпечних умов праці ним отримано професійне захворювання, первинно встановлено 30% втрати працездатності, на повторному МСЕК було встановлено 60% втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково з причини професійного захворювання, визначено потребу медикаментозного лікування, забезпечення виробами медичного призначення. Вважає, що з вини відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 280 000 гривень.

У зв`язку з викладеним, просить стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» 280 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року позов Позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 220 000 гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовій збір в розмірі 2200 гривень. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що врегулювавши питання щодо оподаткування стягнутих сум, суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову і врегулював питання сплати податків, яке не є предметом спору між сторонами, безпідставно прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб із зазначеної суми, що з боку судів першої інстанції є грубим порушенням конституційного принципу законності.

Звертає увагу, що останнім місцем роботи позивача є ПрАТ «ЦГЗК», що підтверджується даними трудової книжки та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.10.2022 року. Проте, позивач у позовній заяві наводить неправдиві дані, вказуючи що він працював лише на ПрАТ «ЦГЗК», не вказуючи, що він також працював на декількох підприємствах ВАТ «КЗРК» Шахта «Гвардійська», ПрАТ «ЦГЗК». Посилається, що професійне захворювання отримано позивачем на інших підприємствах вугільної галузі аніж ПрАТ «ЦГЗК».

Зазначає, що у справі відсутні докази перенесення моральних страждань саме від професійного захворювання. Розмір моральної шкоди, визначений судом є необґрунтованим, не доведений належними доказами та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості.

Судом не враховано, що позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження здоров`я та його наслідки. При цьому у діях відповідача відсутня провина виникнення у позивача його професійного захворювання, у зв`язку з чим він не є особою, яка має нести відповідальність перед позивачем на підставі вимог ст. 237-1 КЗпП України, ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що з 01 жовтня 2008 року позивач прийнятий майстром гірничим підземної дільниці з повним робочим днем в підземних умовах дільниці дробильно-бункерного комплексу та шахтного підйому № НОМЕР_1 шахти імені Орджонікідзе із правом пільгового пенсійного забезпечення за списком №1; 19 березня 2009 року переведено старшим диспетчером виробничого відділу у загально шахтного персоналу шахти імені Орджонікідзе; 11 березня 2013 року переведений диспетчером виробничого відділу загально шахтного персоналу шахти імені Орджонікідзе; 01 березня 2023 року звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 127039, виданої 17 січня 2023 року ОСОБА_1 визначена ІІІ група інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 30% ХОЗЛ безстроково, потреба у санітарно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, забезпечення виробами медичного призначення.

Відповідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №130702 від 17 січня 2023 року первинно визначено ІІІ групу інвалідності, протипоказана важка праця в умовах виробничого пилу, запропоновано спостерігання сімейного лікаря.

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААА №129828 від 04 січня 2024 року повторно встановлена ІІІ група інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% по ХОЗЛ безстроково, потреба у санітарно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, забезпечення виробами медичного призначення.

09 листопада 2022 року складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) відносно ОСОБА_1 , діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН другого ступеня.

Згідно Акту розслідування причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): працюючи в підземних умовах шахти імені Орджонікідзе (нині ш. ім. Колачевського майстром гірничим підземної дільниці дробильно-бункерного комплексу та шахтного підйому №3 01.10.2008 по 19.03.2009 забезпечував безперебійну і технічно правильну експлуатаційно-гірничошахтного устаткування.

При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень роботи систем вентиляції та пилоподавлення, підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони.

Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково дослідний інститут промислової медицини» від 13.10.2022 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: з 1993.11- по 2008.03. - ВАТ «КЗРК».

Відповідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 02 листопада 2021 року №1063/4.6-1 року зазначено, що за вмістом пилу переважно фібро генної дії в повітрі робочої зони до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); за показниками мікроклімату до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); Загальна оцінка: умови праці відноситься до 3 класу 1 ступеня (шкідливі).

У зв`язку з професійним захворюванням ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується епікризами.

Відповідно виписки у ОСОБА_1 наявні: задишка при незначній фізичній загрузці, епізоди утрудненого дихання після фізичної загрузки, купіруються інгаляцієй беродуала Н, кашель з виділенням слизово-гнійного в`язкого мокротиння, дискомфорт в грудній клітці, головокружіння після приступу кашлю, слабкість, зниження слуху, серцебиття, підвищення температури тіла.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних ОСОБА_1 виходив з того, що оскільки професійні захворювання отримані під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, тому позивачу роботодавець ПрАТ «ЦГЗК», зобов`язаний відшкодувати спричинену втратою здоров`я моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтями 153, 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як визначено в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі №1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним під час роботи на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Згідно ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування позивачці моральної шкоди, врахував заявлений позивачем розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди, яку він оцінив в 280 000 гривень, період роботи позивача на підприємства відповідача, який становить 14 років 10 місяців, характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати працездатності, який позивачу встановлений у 60%, визначення позивачу у зв`язку з наявністю наведеного професійного захворювання ІІІ групи інвалідності безстроково; тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, глибину фізичних та душевних страждань позивача за наведених обставин, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі 220 000 гривень.

На думку колегії суддів апеляційного суду, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, період роботи позивача на підприємстві відповідача, моральні страждання позивача, тому апеляційний суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не вірно були застосовані положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесені зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів апеляційного суду не приймає, з огляду на наступне.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №180/505/20-ц суд Верховний Суд дійшов висновку, що з 23 травня 2020 року суми на відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню у разі перевищення її розміру чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Так, для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Виходячи із наведеного, посилання в апеляційній скарзі відповідача, як на правозастосовну практику Верховного Суду, викладену у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 180/505/20-ц є безпідставними, оскільки зміст правовідносин у вказаній справі та у даній справі є відмінним. Так, у справі №180/505/20-ц склалися правовідносини щодо оскарження дій державного виконавця при виконанні рішення суду, яким стягнуто моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, без утримання податку з доходу фізичних осіб, тоді як предметом даного спору є відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо визначення розміру моральної шкоди із урахування податку.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів апеляційного суду також не приймає, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За викладених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повне судове рішення складено 09 квітня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста