Справа № 943/2482/21 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1552/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

04.01.2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 22.06.2023 року просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з червня 2011 року до 23 липня 2013 року- дати офіційної реєстрації шлюбу між сторонами, який було розірвано 14 липня 2021 року; визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін житлову квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6, придбану за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя право власності на автомобіль марки «Dacia LODGY», універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 в ідеальних частках по 1/2.

Позов обґрунтовувала тим, що з 2007 року між нею та відповідачем розпочалися близькі відносини. З червня 2008 року сторони почали проживати разом, вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, тобто у сторін розпочалися стосунки, притаманні подружжю. На той час позивачка працювала та навчалася у м. Львові, кожних вихідних вона приїжджала до відповідача та проживала з ним у будинку його матері в с. Циків. Вона завжди допомагала матері відповідача по господарству, остання називала її невісткою, а її доньку від першого шлюбу онукою. Інколи відповідач приїжджав до неї у м. Львів та проживав разом з нею у квартирі її матері по АДРЕСА_2 . Сторони проводили разом вільний від роботи час, вихідні, відпустки, відпочивали на курортах, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Починаючи з 2012 року, після закінчення нею навчання у Львівському національному медичному університеті, сторони розпочали пошук житла для спільного проживання, тобто окремо від батьків сторін, та мали намір придбати квартиру. В подальшому вони спільно обрали квартиру в АДРЕСА_3 , яку придбали 08 квітня 2013 року, уклавши договір купівлі-продажу, стороною якого був ОСОБА_1 . Половину з необхідних коштів на придбання квартири надала вона. Частково це були її особисті заощадження, а частину суми вона позичила у свого брата ОСОБА_3 . Також сторони спільним коштом проводили ремонт квартири, заміну вікон, внутрішні ремонтні роботи тощо. 23.07.2013 року вони офіційно зареєстрували шлюб. 19.04.2017 року сторони придбали автомобіль марки «Dacia LODGY», більшу частину коштів на придбання якого внесла вона, оскільки відповідач в цей час ніде не працював. Зазначала, що їй було відомо, що відповідач перебував у шлюбі, однак про те, що шлюб ним розірвано лише 13 травня 2010 року їй стало відомо 25.04.2023 року під час розгляду даної справи. Просила позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з червня 2011 року до 23 липня 2013 року, дати офіційної реєстрації шлюбу між сторонами, який було розірвано 14 липня 2021 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності сторін житлову квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6, придбану за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя право власності на автомобіль марки «Dacia LODGY», універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 в ідеальних частках - по 1/2.

Арешт на автомобіль марки «Dacia LODGY», універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений згідно ухвали Буського районного суду Львівської області від 05 січня 2022 року, скасовано.

Рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду в цій частині незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт спільного проживання однією сім`єю сторін до часу їх одруження - 23 липня 2013 року . Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд не врахував, що до укладення шлюбу у них були вільні відносини, які обмежувалися відвідинами один одного, моральною підтримкою та допомогою, коли така була потрібною. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з інформації, зазначеної в акті, складеному Виконавчим комітетом Буської міської ради № 439 від 15.08.2022 року, згідно якого у квітні 2013 року ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_4 купили в смт. Олесько квартиру, в якій вона проживала до 2021 року. При цьому, суд не врахував, що станом на квітень 2013 року сторони ще не були чоловіком та дружиною та набули статусу подружжя лише 23 липня 2013 року, тому відомості, що містяться в акті є не достовірними.

Крім того, свідок ОСОБА_5 , яка є власником будинку в с. Циків, в якому як стверджує позивачка, проживали сторони до укладення шлюбу підтвердила, що сторони спільно не проживали у її будинку, а спільно почали проживати лише після їх одруження. Що стосується показів свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , такі оцінено судом без всебічного, повного та безпосереднього дослідження інших наявних у справі доказів, якими спростовуються надані ними покази. При цьому, покази зазначених свідків описано судом в оскаржуваному рішенні без дотримання їх змісту та без зазначення мотивів їх врахування. Вважає, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_4 була придбана ним за спільні кошти сторін. Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження їх подружніх відносин з червня 2011 року і до часу укладення шлюбу, а також доказів понесення ним спільних витрат та наявність спільного бюджету, що є обов`язковим для з`ясування судом при вирішенні питання про встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Просить рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити, в решті рішення суду залишити без змін.

У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 проти скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, постанові від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №334/9028/15-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц, постанові від 04 липня 2019 року у справі №127/3402/15-ц, постанові від 19.09.2019 року у справі № 235/4699/18.

Правовий висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, сформовано також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якій на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст. 355, 358 ЦК України, ст.ст. 60,70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19), вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). При цьому, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати в сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема з нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставинам, зазначеним у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Судом встановлено, що 23 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №59.

14 липня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим Буським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 7.

Як убачається з матеріалів справи, з 25.03.2010 року відповідач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 , який 13 травня 2010 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 27.

08 квітня 2013 року між ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , вартість квартири - 126 008,00 грн.

З фіскального чеку на суму 119,00 грн вбачається, що 08 квітня 2013 року, в день укладення договору купівлі-продажу квартири, позивачкою було здійснено оплату з призначенням платежу: Державне мито за державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, платник ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_2).

Згідно фіскального чеку на суму 120,00 грн 08 квітня 2013 року позивачем здійснено оплату з призначенням платежу: ОСОБА_18 витяг з державного реєстру прав, платник ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_2).

Відповідно до фіскального чеку від 08 квітня 2013 року, день укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 здійснила оплату на суму 1260,00 грн з призначенням платежу: Обов`язкове пенсійне страхування з операцій договору купівлі-продажу нерухомості, платник ОСОБА_2 (дошлюбне ОСОБА_2 ).

Відповідачем не спростовано, що зазначені оплати було здійснено позивачкою у день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в АДРЕСА_3 . від 08 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лукащук Н.О.

Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_3 , 13 червня 2014 року проведена реєстрація місця проживання сторін у спірній квартирі.

Згідно акту Виконавчого комітету Буської міської ради № 439 від 15.08.2022 року ОСОБА_2 зареєстрована з 13 червня 2014 року до сьогодні за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту, складеного Виконавчим комітетом Буської міської ради № 442 від 16.08.2022 року, ОСОБА_2 з 2007 року по 2014 рік проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_5 разом з цивільним чоловіком ОСОБА_1 , з яким зареєструвала шлюб 23 липня 2013 року, вони спільно вели підсобне господарство. При перевірці опитано сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 в період з червня 2011 року до 23 липня 2013 року, дати офіційної реєстрації шлюбу, позивачка покликалася на те, що з червня 2011 року проживала разом з відповідачем, з яким вони фактично утворили сім`ю, оскільки вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, разом відпочивали, планували майбутнє спільне життя. У вільний від роботи час вона постійно приїжджала до відповідача, який проживав у будинку матері в с. Циків Буського району, допомогала по господарству, займалася іншими побутовими справами у будинковолодінні. У грудні 2012 року у сторін виник намір придбати квартиру. 08.04.2013 року за їх спільні кошти, частиною з яких були її особисті заощадження та позичені у брата гроші, вони купили квартиру АДРЕСА_1 , яку вона вважає об"єктом права спільної сумісної власності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, районний суд виходив з того, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження факту її проживання з ОСОБА_1 однією сім`ю в період з червня 2011 року до 23 липня 2013 року, дати офіційної реєстрації шлюбу між сторонами, що підтверджується спільними фотографіями, на яких у період з травня 2011 року по 2012 рік зображені сторони та донька позивачки ОСОБА_8 на спільномувідпочинку та показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_3 , які ствердили, що позивачка та відповідач проживали як подружжя, проводили спільно дозвілля, жили разом, вели спільне господарство, допомагали один одному у вирішенні побутових питань. Таким чином, суд вважав, що починаючи з червня 2011 року сторони спільно проживали, вели спільне господарство та побут, вели спільний бюджет, а також підтримувати сімейні стосунки, тобто проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.Що стосується позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що трудовою книжкою ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 від 10 лютого 2010 року, довідкою ТзОВ «Мед-сервіс Львів», довідкою АТ «Приват Банк» підтверджується, що остання постійно працювала, мала заощадження на рахунках, які витрачалися на ремонт квартири. Відповідач зазначених обставин належними доказами не спростував, та в свою чергу не надав підтвердження наявності в нього особистих коштів на придбання спірного майна. Крім того, відповідач не спростував та не заперечив доводів брата позивачки ОСОБА_3 , допитаного в якості свідка, який показав, що позичав ОСОБА_2 кошти на придбання кватири.Отже, судом встановлено, що спірну квартиру сторонами було придбано за спільні кошти, для спільного проживання, ведення спільного побуту та виконання взаємних прав та обов`язків.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Аналізуючи зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що з червня 2011 року сторони спору проживали однією сім`єю, що підтверджується, в тому числі, відсутністю інформації про перебування сторін в іншому зареєстрованому шлюбі, фотографіями, зробленими у спірний період, на яких зображені сторони на спільному відпочинку та в побуті, а також показами свідків, зокрема сусідів сторін, які неодноразово зустрічали позивачку у будинковолодінні матері відповідача, бачили як вона поралась на городі та мила вікна в будинку його матері, а мати відповідача називала ОСОБА_2 невісткою.

Крім того, відповідач не спростував належними доказами доводи позивача про проживання з нею однією сім`єю на час придбання ним квартири АДРЕСА_1 , а покази свідків ОСОБА_21 (тітки відповідача), ОСОБА_5 (матері відповідача), ОСОБА_22 (тітки відповідача) щодо відсутності факту спільного проживання сторін до укладення шлюбу та придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, на думку колегії суддів, не підтверджено іншими належними доказами та спростовуються матеріалами справи. Крім того, як пояснили сторони спору, вони спільно обирали квартиру та обоє були присутні 08.04.2013 року під час укладення договору купівлі-продажу квартири, що підтверджується, зокрема показами свідка ОСОБА_15 , що додатково ставить під сумнів доводи відповідача про те, що зазначене майно придбано ним виключно для себе та за його кошти.

Доводи скарги щодо неправильної оцінки судом показів свідків колегією суддів не враховуються, оскільки в ході розгляду справи апеляційним судом було заслухано технічний запис судових засідань, призначених на 25.04.2023 року та 14.11.2023 року, на яких були допитані свідки, свідчення яких відображено судом в оскаржуваному рішенні відповідно до змісту наданих ними пояснень.

При цьому, згідно наданих відповідачем пояснень у судовому засіданні 25.04.2023 (на 45 хв. 03 сек. технічного запису) після перебування позивачки у домі його матері, матір завжди «готувала їй до Львова сумки з продуктами», що додатково свідчить про сталі стосунки між сторонами та їх близькими родичами, які супроводжувалися взаємодопомогою, спільним побутом та спільним веденням господарства.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра