ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 752/5915/20

провадження № 61-2229св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Безелюк Ірина Сергіївна, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 04 жовтня 2014 року вона почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в орендованій квартирі, однак вони активно шукали житло, щоб придбати його для спільного проживання.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т. М., ними за спільні кошти було придбано квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За їх спільною домовленістю право власності на квартиру було оформлено за відповідачем.

Сторони виконали у вказаній квартирі вартісний ремонт, придбали меблі та відповідне обладнання, витративши 11 145 847,90 грн.

За час спільного проживання у них народилась дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка також вказувала, що на початку 2019 року відповідач вирішив заснувати спільно з ОСОБА_5 юридичну особу - ТОВ «АК-РА», звести багатоквартирний будинок для подальшого продажу квартир та отримання прибутку.

На сімейній раді сторонами було погоджено, що для цього він візьме із спільного бюджету 240 000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України складало 6 388 800,00 грн.

Однак, як з`ясувалось пізніше, станом на дату реєстрації ТОВ «АК-РА» відповідачем до статутного капіталу було внесено тільки 800 000,00 грн, що становило 40 % статутного капіталу цього товариства.

Іншу частину сімейних заощаджень у розмірі 5 588 800,00 грн ОСОБА_2 витратив не на потреби сім`ї, а у невідомих позивачці цілях.

У подальшому, 24 липня 2019 року, відповідач придбав додатково 10 % частки у статутному капіталі ТОВ «АК-РА», його частка стала складати 50 %, яку він 05 березня 2020 відчужив на користь ОСОБА_6 , вийшовши зі складу засновників товариства.

Позивачка зауважувала, що з жовтня 2014 та по теперішній час вони з відповідачем продовжують проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, мають шлюбні відносини, притаманні подружжю, та ведуть спільне господарство.

Спільно набуте ними майно складається з: квартири АДРЕСА_2 ; зазначених вище грошових коштів; частки у статутному капіталі ТОВ «АК-РА» в розмірі 1 000 000,00 грн.

Наразі взаємної згоди щодо поділу майна та грошових коштів вони дійти не можуть, відповідач відмовляється від позасудового врегулювання спору, у зв`язку із чим вона змушена звертатись до суду з цим позовом.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, позивачка просила суд:

встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року;

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступне майно:

квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 00;

грошові кошти в розмірі 11 145 847,90 грн, що є вартістю майна/ меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_2 ;

грошові кошти в розмірі 5 388 800 грн, що були витрачені ОСОБА_2 не на потреби сім`ї та не з метою, з якою були взяті ним з сімейного бюджету;

грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн, що є часткою в статутному капіталі ТОВ «АР-КА», внесеною ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів сторін по справі;

поділити спільне сумісне майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя, відступивши від засад рівності сторін наступним чином:

визнати на ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 2/3 частки: квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; грошових коштів в розмірі 11 145 847,90 грн, що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_2 ; грошових коштів в розмірі 5 388 800,00 грн; грошових коштів в розмірі 1 000 000,00 грн;

визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/3 частку: квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 00; грошових коштів в розмірі 11 145 847,90 грн, що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі АДРЕСА_2 ; грошових коштів в розмірі 5 388 800,00 грн; грошових коштів в розмірі 1 000 000,00 грн;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 17 534 647,90 грн, що становить грошовий еквівалент 2/3 часток грошових коштів, визначених вище;

зобов`язати ОСОБА_2 перерахувати на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 17 534 647,90 грн на банківський рахунок;

покласти на відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі представника - Безелюк І. С. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником Безелюк І. С. , залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Безелюк І. С. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 рокута постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

03 квітня 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Дубчак Л. С. звернувся до суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

18 березня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано. Рішення набрало законної сили 23 березня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 15 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 77.

Місце проживання сина ОСОБА_4 було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_2 15 квітня 2016 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 є власницею трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить їй згідно з договором купівлі-продажу від 06 червня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О.

З 15 липня 2011 року та на час пред`явлення позову ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_4 , що належить їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 червня 2011 року.

Відповідач ОСОБА_2 з 20 лютого 2013 року по 03 грудня 2015 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_5 . Після зняття з реєстрації 03 грудня 2015 року в квартирі АДРЕСА_6 відповідач продовжував проживати в цій квартирі до середини осені 2017 року (до завершення ремонтних робіт в належній йому на праві власності квартирі в АДРЕСА_1 ).

22 вересня 2015 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» та ОСОБА_2 укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались укласти в нотаріальній формі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , протягом одного місяця після реєстрації права власності на це нерухоме майно ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг».

Згідно з пунктом 1.3.1. попереднього договору ціна вказаної квартири, з урахуванням відрахувань місцевим органам влади, складає 901 800 грн.

В пункті 4.3. попереднього договору зазначено, що ОСОБА_2 на момент укладення цього договору в шлюбі не перебуває та однією сім`єю (в розумінні статті 74 Сімейного кодексу України) ні з ким не проживає.

04 грудня 2015 року між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об?єднання «Ліко Холдинг» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т. М.

Згідно з пунктом 18 договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2015 року ОСОБА_2 у своїй заяві, що зберігається у справах приватного нотаріуса, стверджує про те, на момент укладення цього договору, він в шлюбі не перебуває та однією сім`єю (в розумінні статті 74 СК України) ні з ким не проживає.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49079844 від 04 грудня 2015 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24 липня 2020 року ОСОБА_3 не займає кімнату (спальню) разом з ОСОБА_2 , а проживає в кімнаті малолітнього сина ОСОБА_4 .

З 08 квітня 2019 року по 02 березня 2020 року ОСОБА_2 був одним з учасників ТОВ «АК-РА».

Згідно з Свідоцтвом про зміну імені Серії НОМЕР_2 від 23 грудня 2023 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з відповідачем, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у зазначений у позові період часу.

За відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів безпідставними, оскільки суд встановив обставини справи у достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Посилання у касаційній скарзі щодо неврахування правових висновків Верховного Суду зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Безелюк Ірина Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов