Справа № 201/2223/25
Провадження № 2/201/2088/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно на утримання дитини, посилаючись на те, що 10.08.2002 року між ними був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , зареєстровано, відповідний актовий запис №518, проведений Херсонським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції. Від шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 445. На даний час вона проживає окремо від відповідача, який не надає матеріальної допомоги, а сама вона не має можливості працювати через стан свого здоров`я.

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з останньої на утримання дитини на його користь у розмірі 5000 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що дійсно, 10.08.2002 року між сторонами по справі був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , зареєстровано, відповідний актовий запис №518, проведений Херсонським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції. Від шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 445. Тривалий час сімейні відносини між сторонами по справі були гарними, але наприкінці 2021 р. позивач дізнався про те, що у відповідачки за зустрічним позовом є інший чоловік, з яким вона регулярно зустрічається, з того часу він став помічати, що відповідачка змінила своє ставлення до нього та дитини, часто почала затримуватися на роботі, повідомляла що в неї по робочим справам почалися регулярні відрядження в інші міста. Він намагався відганяти від себе думки про зраду, але і дитина почала це помічати і він вирішив поговорити з відповідачкою, яка повідомила йому що дійсно в неї з`явився інший чоловік, з яким вона вже тривалий час має регулярні зустрічі. За пропозицією відповідачки вони стали жити окремо, але дитина залишилася жити разом з батьком, оскільки не схвалювала поведінку своєї матері, лише інколи ночувала у неї. В такому режимі окремого проживання вони перебували з відповідачкою на протязі трьох років, за її проханням він не звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу, через те, що вона не бажала щоб її батьки дізналися про дійсні причини їх розлучення. На початку 2023 р. відповідачка йому повідомила що в неї вже серйозні стосунки з іншим чоловіком, з яким вона має інтимні стосунки. З того часу він зрозумів, що відновлення стосунків не можливе і вони вже вкінець стосунки припинили і відповідачка, забравши речі уїхала жити з іншим чоловіком, але донька залишилася жити разом з ним. З початку 2023 року, відповідач проживає окремо від нього та їх спільної дитини. Вважає, що в такому разі, оскільки дитина проживає разом з батьком, то відповідач не може вимагати стягнути аліменти на її утримання, через те, що дитина не проживає разом з матір`ю, а крім того, повністю перебуває на його утриманні та вихованні, в якому відповідач не приймає участі вже більше двох років, а тому позов є безпідставним, який не відповідає нормам закону. Відповідач фактично з початку 2023 р. самоусунулася від виховання та спілкування з донькою, після того як дитина дізналися про наявність у відповідача іншого чоловіка вона не бажає з нею спілкуватися, звинувачує у зраді та в розваленні їхньої сім`ї. Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідачка не надає, весь тягар по матеріальному забезпеченні дитини, в придбанні їй речей, оплаті шкільних занять та додаткових занять для розвитку дітей, покладено на позивача. Крім того, відповідачка ніде не працює, а тому не надає будь-якого матеріального забезпечення дитині. Вона перебуває на утриманні нового чоловіка, а він відмовився надавати допомогу їх спільній дитині, аргументуючи тим, що в дитини є батько, який повинен їх забезпечувати. Отже, фактично з початку 2023 р. він з відповідачкою не має будь-яких сімейних стосунків, відповідачка переїхала проживати до іншого місця з речами. Починаючи з моменту припинення сімейних стосунків з відповідачем, а це початок 2023 року, їх спільна дитина постійно проживає разом з позивачем, донька перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, він сплачує всі витрати, які виникають в зв`язку з їх утриманням, дозвіллям, вихованням, навчанням, лікуванням та відпочинком. Відповідачка взагалі не приймає участі в цих витратах, свою поведінку пояснюючи тим, що оскільки дитина живе з батьком, то він і повинен за все платити. Позивач працевлаштований, має житло, в якому для проживання та виховання і розвитку дитини створені всі необхідні умови. Донька має власну кімнату, яка обладнана відповідно до її віку, він має задовільний матеріальний стан для організації оздоровлення та відпочинку доньки та як в межах України так і за кордоном України. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи та проживання характеризуюся позитивно. Ним, як батьком дитини, були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування доньки, про що свідчить відсутність заперечень з компетентних органів, які згідно зі своїми повноваженнями, повинні вести нагляд за дотриманням прав та інтересів неповнолітніх дітей. Неповнолітня дитина проживає разом з батьком постійно з початку 2023 р., весь цей час він самостійно виховує та утримує свою неповнолітню доньку, приділяє її вихованню весь свій вільний час, повністю забезпечую всі її необхідні бажання та потреби. Наразі право на свободу пересування обмежене через введення на території держави військового стану через військову агресію російської федерації, він бажає забезпечити своїй дитині безпечне місце, а також бути впевненим, що у такий тривожний та небезпечний час дитина не залишиться сама, враховуючи, що він самостійно виховує та утримує її, повністю присвячує себе доньці, окрім якої, у нього іншої сім`ї немає. Він має все необхідне для забезпечення дитини повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку. З цих підстав просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу місце проживання дитини залишити з ним і стягнути з відповідачки на його користь на утримання дитини аліменти.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої від своїх позовних вимог фактично відмовилася, визнавши зустрічні позовні вимоги, та зазначила, що вона не заперечує проти розірвання шлюбу, та проти того, щоб після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з батьком ОСОБА_2 , який вже тривалий час самостійно займається її утриманням та вихованням, без її, ОСОБА_1 , участі, оскільки вона не має можливості витрачати на це свій час. Проте, вона зазначила, що в неї відсутня матеріальна можливість утримувати дитину та просила це врахувати. Крім того, просила розглянути справу без її участі по наявних у справі письмових доказах.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 просив відмовити. Крім того, просив розглянути справу без його участі по наявних у справі письмових доказах.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні положення містяться у ст.ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом дока1зування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.08.2002 року між сторонами по справі був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , зареєстровано, відповідний актовий запис №518, проведений Херсонським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції. Від шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 445, яка на теперішній час проживає з батьком, в той час як мати проживає окремо та фактично створила іншу сім`ю з початку 2023 року. При цьому дитина повністю перебуває на утриманні та вихованні батька, в якому мати не приймає участі вже більше двох років, самоусунувшись від виховання та спілкування з донькою, проживаючи окремо. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачка не надає, весь тягар по її матеріальному забезпеченню, в придбанні їй речей, оплаті шкільних занять та додаткових занять для її розвитку, покладено на позивача.

Зазначене підтверджується не тільки заявами сторін, але й поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , викладеними у відповідних актах про те, що сторони спільно не проживають з початку 2023 року, при цьому саме ОСОБА_1 добровільно залишила родину, та ОСОБА_2 самостійно виховує та утримує їх спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду доказів не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що неповнолітня дитина сторін на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення дитини проживати разом з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дитини, а первісний позов задоволенню не підлягає.

Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Дружина та чоловік за змістомст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

На цей час ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України з урахуванням усіх змін передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Відповідно до ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до вимог статей 181,182,183,184 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 3статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи, що відповідачка за зустрічним позовом є здоровою, має працездатний вік, не має на утриманні непрацездатних та неповнолітніх осіб, суд вважає, що вона в змозі сплачувати аліменти, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

При визначенні розміру стягуваних аліментів, суд виходить із встановлених під час судового засідання розміру потреб дитини та відсутність об`єктивних даних про неможливість відповідачки з поважних причин забезпечити такі потреби. Вирішуючи спір, суд керується пріоритетом інтересів дитини та вважає за можливе стягнути з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) щомісячно.

Доходячи до такого висновку, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено необхідність стягнення з відповідачки за зустрічним позовом аліментів саме у твердій грошовій сумі.

Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, тому як відповідачка за зустрічним позовом лише не погоджується з аргументацією позову та його обґрунтуванням, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Нормами ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживають дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з нею, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, в той час як позовні вимоги за зустрічним позовом мають бути задоволені.

Згідно із ч.1 ст.191 СК України, ч.1 ст.430 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустріним позовом мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.105, 110, 112, 114, 115, 141, 150, 155, 157, 160, 181-184, 191 СК України, ст.ст. 10, 11, 13, 42, 141, 200, 247, 260, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 10.08.2002 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Херсонським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис № 518 - розірвати.

Після розірвання шлюбу, місце проживання неповнолітньої дитини до 18 років ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , який є чоловіком, що з січня 2023 року самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, без участі матері.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи стягнення з 21.02.2025 р. до її повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя С.С. Федоріщев