ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 646/3720/24

провадження № 22-ц/818/346/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Ципліцького Дмитра Олеговича, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2024 року, ухвалене суддею Демченко І.М., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 01 січня 2019 року між ПрАТ «Харківенергозбут» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №60683 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, згідно умов якого ФОП ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «Харківенергозбут». Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27 жовтня 2022 року споживач припинив свою діяльність, але повідомлення про припинення діяльності від ФОП ОСОБА_1 до позивача не надходило. За період з квітня 2023 року по грудень 2023 року станом на 01 січня 2024 року за відповідачем утворилась заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі всього разом з ПДВ 20% - 215 426,86грн., нараховані 3% річних у сумі 2 523,89грн., інфляційні втрати у сумі 3 018,83грн. яку позивач просить стягнути.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2024 року позов ПрАТ «Харківенергозбут» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Харківенергозбут» заборгованість за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №60683 від 01 січня 2019 року за електричну енергію за квітень 2023 та за вересень 2023 у сумі 215 426,86грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Харківенергозбут» заборгованість за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №60683 від 01 січня 2019 року нарахування 3% річних за період з 19 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року у сумі 2 523,89грн. та індекс інфляції за липень 2023 року та за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року у розмірі 3 018,83грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Харківенергозбут» судовий збір у сумі 3 314,54грн.

Повернуто ПрАТ «Харківенергозбут» суму надмірно сплаченого судового збору у розмірі 438грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що с. Сенькове Курилівської сільської територіальної громади Куп`янського району Харківської області з 27 лютого 2022 року по 08 вересня 2022 року було окуповане, а відповідно до пп. 3.5 Переліку №309 вказаний населений пункт з 01 липня 2023 року по сьогоднішній день знаходиться на території активних бойових дій. Саме тому, враховуючи те, що с. Сенькове практично одразу (на третій день) після початку військової агресії Російської Федерації проти України у 2022 році було окуповане (і вона також знаходилась на окупованій території), а потім знаходилось на території активних бойових дій, вона не мала можливості у відповідності до п. 12.4 попередити позивача про наявність форс-мажорних обставин. Більше того, наявність такої форс-мажорної обставини як військова агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом та не потребує додаткового підтвердження з боку відповідача.

Вона займалася підприємницькою діяльністю з 20 червня 2002 року по 27 жовтня 2022 року. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації проти України вона проживала у с. Сенькове Куп`янського району Харківської області, яке було окуповане вже 27 лютого 2022 року. Після звільнення с. Сенькове від окупації відповідач була змушена змінити своє місце проживання та проживає з 05 жовтня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 . З 27 жовтня 2022 року вона припинила займатися підприємницькою діяльністю. Саме тому, неможливість нею виконувати свої зобов`язання за Договором, прямо пов`язана з наявністю обставин непереборної сили, а саме: з військовою агресією Російської Федерації проти України, внаслідок якої вона припинила займатися підприємницькою діяльністю та змушена була змінити своє місце проживання, інколи навідуючись до тих приміщень, які належать їй на праві приватної власності та стосовно яких у неї з відповідачем укладений Договір.

Не дивлячись на те, що у п. 12.4 Договору вказано, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом 14 днів з дати їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до чинного законодавства, на її думку, вона не могла вчасно попередити про наявність форс-мажорних обставин позивача. Більше того, така форс-мажорна обставина як військова агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом та не потребує додаткового підтвердження з її боку.

Як вбачається з положень Договору, застережень про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення в договорі не передбачено.

Крім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №910/15264/21.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що із доведеності та обгрунтованості заявлених позовних вимог. Надані позивачем розрахунки заборгованості є арифметично вірними та здійснені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01 січня 2019 року між ПрАТ «Харківенергозбут» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №60683 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, згідно умов якого ФОП ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «Харківенергозбут», у с.Сенькове Куп`янського району Харківської області по вулиці Куп`янській, 31, виробничий комплекс, ЕІС-код 62Х922.

Факт укладення договору та надання позивачем послуг з постачання електричної енергії на вищезазанчений об`єкт відповідачем не оспорюється.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27 жовтня 2022 року відповідач припинила свою діяльність.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 та інші).

У статті 1 та у частині першій статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК України).

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дає змогу відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, тому і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. Правовий статус «фізична особа - підприємець» сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє як підприємець у всіх правовідносинах.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19), від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19), від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/3182/16-ц (провадження № 61-48592св18) зроблено висновок, що: «ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності».

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №591/1304/21 зазначено:

«15 грудня 2017 року набрав чинності ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до якого господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем.

Таким чином, фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц (провадження № 14-43цс18) та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)».

Як відомо з матеріалів справи, договір №60683 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг був укладений 01 січня 2019 року між ПрАТ «Харківенергозбут» та ФОП ОСОБА_1 , як суб?єктом господарської діяльності.

Пунктами 2.1, 5.1, 5.2 цього договору передбачено, що за цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок спожвача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком №3 до цього договору.

Спосіб визначення ціни за електричну енергію зазначаються в комерційній пропозиції постачальника.

Як вбачається з комерційної пропозиції №1, яка є додатком №3 до вказаного договору постачання електроенергії здійснюється позивачем за тарифами для малих непобутових споживачів.

Позивачем нарахована заборгованість відповідачу за спожиту електроенергію саме як фізичній особі-підприємцю.

Оплата за спожиту електроенергію відповідачем здійснювалася як фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копіями платіжних інструкцій.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, оскільки між ПрАТ «Харківенергозбут», з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_1 , як суб`єктом підприємницької діяльності, з іншої сторони, існує спір щодо заборгованості за отримання електроенергії, у зв`язку з чим справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Посилання позивача на те, що оскільки відповідач з 27 жовтня 2022 року припинила свою підприємницьку, а тому спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є помилковими.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спір між сторонами виник з виконання правочину (договору №60683 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг) в їх господарській діяльності, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України належить до юрисдикції господарського суду та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з нормами ГПК України.

Припинення відповідачем своєї підприємницької діяльності, не може свідчити про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки на час виникнення спірних правовідносин відповідач мав статус фізичної особи - підприємця і позбавлення такого статусу не позбавляє його набутих ним раніше цивільних прав і обов`язків, зокрема і права оренди, отриманого для здійснення підприємницької діяльності.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютого 2025 року у справі №126/506/22, у постанові від 16 січня 2024 року у справі №914/1362/23/

Колегія суддів звертає увагу на те, що електроенергія позивачем постачалася відповідачу як суб`єкту підприємницької діяльності, а не як фізичній особі, та для здійснення господарської діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спір між сторонами у цій справі за своїм змістом є господарським.

Суди першої інстанцій дійшов помилкового висновку про розгляд цього спору у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у даній справі провадження підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

Згідно ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює позивачу про віднесення розгляду справи до юрисдикції господарського суду та наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.ст.367, 374, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Ципліцького Дмитра Олеговича, задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.

Повідомити Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут», що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Роз`яснити Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» про їх право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Попередити Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований