Справа №454/261/23 Головуючий у 1 інстанції:Адамович М.Я.
Провадження №22-ц/811/1191/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Адамовича М.Я. від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , Державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича про визнання права власності на частку в будинковолодінні та з інших суміжних прав, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , Державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича про визнання права власності на частку в будинковолодінні та з інших суміжних прав.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить, скасувати рішення Сокальського районного суду від 20 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального права, оскільки викладені в ньому висновки суду не відповідають дійсним обставинам та зібраними, не спростованими доказами по справі.

Зазначає, що судом першої інстанції не було заперечено експертний висновок та того, що ним, за рахунок власних коштів та праці, зі згоди та ініціативи матері (відповідачки ОСОБА_5 ), яка була членом сім`ї позивача, було здійснено перероблення - покращення кількісних і якісних показників спірного старого житлового будинку та його приналежностей (господарських будівель і споруд), які становлять 67/100 його вартості, внаслідок чого було отримано нову річ - садибний будинок нової, значно покращеної якості. Свідки підтвердили, що роботи виконувалися за згодою матері, яка була членом сім`ї, підтримувала ці покращення, але сама не мала коштів на такі роботи. Зазначає, що суд першої інстанції відмовив у визнанні права спільної сумісної власності, посилаючись на те, що позивач не мав зареєстрованого права власності до проведення покращень, а господарські споруди не є окремими об`єктами нерухомого майна. Також було відмовлено у скасуванні договорів довічного утримання, за якими майно перейшло брату позивача. Вважає, що суд не врахував при розгляді цієї справи, що в даному випадку по суті йдеться про садибу, яку він створив своєю працею і коштами зі згоди та дозволу мами та на прохання для проживання власної сім`ї в яку входила і мама, із зовсім іншими якісними та кількісними показниками, ніж вона була до того, внаслідок чого була створена по суті нова річ за рахунок таких його істотних покращень (перероблень). Позивач вважає рішення необґрунтованим, посилаючись на норми права (ст. 17 ЗУ «Про власність», ст.ст. 380, 381, 331 ЦК), які передбачають можливість визнання майна спільною сумісною власністю за спільної праці членів сім`ї та у разі створення нової речі. Вказує, що суд не врахував, те що садиба є окремим об`єктом права власності, створеним завдяки покращенням.

В судове засіданн я окрім позивача, його представника та третьої особи ОСОБА_3 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що від державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича надійшов лист про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та третьої особи на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, а також матеріали інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_1, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 29, 158, 186, 357, 380, 381, 383, 401, 402, 403, 405, 744 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст.16, 17 Закону України «Про власність», постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, та відмовляючи в задоволені позовних вимог, - виходив з того, що Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що встановлено з свідоцтва про народження. З атестата встановлено, що ОСОБА_1 в 1977 році закінчив Великомостівську середню загальноосвітню школу. З диплому встановлено, що ОСОБА_1 в 1978 році вступив до Львівського сільськогосподарського інституту, який закінчив у 1983 році. 06.08.1994р. позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_9 , що стверджується свідоцтвом про шлюб, свідоцтвами про народження. З довідки від 12.03.2019р., довідки від 03.09.2020р., довідки №2689 від 30.12.2021р., довідки 2687 від 30.12.2021р., довідки №2686 від 30.12.2021р., довідки №66 від 17.01.2022р., довідки №2688 від 30.12.2021р., довідки №67 від 17.01.2022р., 2690 від 30.12.2021р. та витягу з будинкової книги встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.11.1988р. зареєстрований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 зареєстрована з 11.11.1994р., ОСОБА_8 - з 19.11.1998р., ОСОБА_9 - з 19.11.1998р., відповідачка ОСОБА_5 зареєстрована за вказаною адресою з 10.05.1973р. З матеріалів інвентаризаційної справи встановлено, що ОСОБА_6 на підставі рішення Виконкому Велтикомостівської міської ради №91 від 21.04.1966р., договору від 11.11.1966р. здійснив будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 ,який прийнято до експлуатації відповідно до акта від 04.02.1973р., рішення виконкому Великомостівської міської ради №23 від 06.02.1973р., на підставі яких 22.03.1973р. видано реєстраційне посвідчення про право власності ОСОБА_6 на зазначене будинковолодіння. Станом на 27.02.202р. в житловому будинку по АДРЕСА_1 виявлено, що житлова площа змінилася з 42,0кв.м до 45кв.м за рахунок демонтування печей та на земельній ділянці в 1980 році побудовано господарську будівлю з літньою кухнею (Б1) та в 1986 році гараж (Г1). Також, в матеріалах інвентаризаційної справи наявна довіреність від 06.12.2019р., якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями по всіх питаннях, які її будуть стосуватися у всіх органах, організаціях, підприємствах, установах, товариствах, об`єднаннях, незалежно від їх форми власності, в тому числі здійснювати управління належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.12.1982р. Рішенням Виконавчого комітету Великомостівської міської ради №143 від 11.11.1082р. узаконено будівництво сараю розміром 9м х 5,5м на існуючій присадибній ділянці по АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_6 . З реєстраційного посвідчення від 23.12.1982р. встановлено, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . З технічного паспорта встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та прибудова до нього збудовані в 1972 році, ганок - в 1980 році, вбиральня - в 1980 році, гараж - в 1986 році, навіс цегляний - в 2001 році, навіс дерев`яний - в 2005 році, навіс дерев`яний на металевих опорах - в 2007 році. З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №4-20Д від 16.03.2020р. вбачається, що вартість проведених в господарстві на АДРЕСА_1 робіт в , список яких надав ОСОБА_1 , становить 283195грн. З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №14-20Д від 13.10.2020р. вбачається, що загальна вартість будинковолодіння по АДРЕСА_1 становить 423041грн. та частка по вартості проведених будівельно-ремонтних робіт складає 66,9%. Загальна вартість житлового будинку станом на 16.03.2020р. становить 208678грн., вартість будівельних робіт по житловому будинку - 95598грн.., частка вартості проведених будівельно-ремонтних робіт в житловому будинку складає 45,8%. З відповіді Великомостівської міської ради від 09.05.2023р. та відповіді Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2118 від 18.05.2023р.вбачається, що ОСОБА_5 не зверталася зі скаргами, заявами, зверненнями щодо проведення ОСОБА_1 будівництва господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05.10.2022р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , такими, що втратили право користування житловим будинком на АДРЕСА_1 . 30.09.2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами. 30.09.2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000га, розташовану на АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а ОСОБА_4 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами. З витягів від 30.09.2020р. встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди, а саме: прибудову «А2», сходи «А3», господарську будівлю з літньою кухнею «Б1», вбиральню «В1», гараж «Г1», ворота і хвіртку «1», огорожу «2», огорожу «3», колодязь «К», а також земельну ділянку площею 0,1га, призначену ддля будівництва і обслуговування зазначеного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на які нотаріусом накладено заборону на підставі зазначених договорів довічного утримання. Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні показав, що допомагав ОСОБА_1 проводити водопровід, будувати піч, проводити газопровід (копали траншею, ізолювали труби) та трифазну лінію електропередачі, влаштовувати огородження прибудинкової території та городу сіткою, будувати гараж в господарстві на АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 не заперечувала проти проведення цих робіт. В даному будинку постійно проживав ОСОБА_1 з сім`єю та ОСОБА_5 . ОСОБА_4 у вказаному житловому будинку не проживав та не приймав участі в здійсненні вищевказаних робіт. Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 з сім`єю та ОСОБА_5 проживали в житловому будинку на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 проживав в м.Житомир. На даний час ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_4 в м.Житомир. Коли ОСОБА_1 працював в м.Тернопіль, то орієнтовно ОСОБА_5 просила щоб він повернувся проживати з нею в м.Великі Мости, оскільки вона після смерті чоловіка залишалася одна. ОСОБА_1 проживав з матір`ю та виконував усі роботи по господарству, будував гараж та навіс, обмурував літню кухню, провів газопостачання, трифазну лінію елекропередачі, водопровід, влаштував каналізацію та огорожу, зробив опалення в житловому будинку, зробив ванну кімнату, влаштував на подвір`ї бруківку, оплачував працівникам за вказані роботи. Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_5 завжди обіцяла, що житловий будинок після її смерті залишиться у власності ОСОБА_1 та його сім`ї. В житловому будинку ОСОБА_1 робив ремонтні будівельні роботи в будинку, зробив літню кухню, збудував гараж, влаштував бруківку на подвір`ї, влаштував водопровід до будинку та водовідведення, електроенергію до господарства. ОСОБА_5 ніколи нічого не робила. Коли з`явився ОСОБА_4 то розпочалися конфлікти щодо житлового будинку. Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що її чоловік допомагав ОСОБА_1 будувати навіс, стайню, робити опалення, будівельні та ремонтні роботи в будинку (штукатурка, побілка тощо), будівельні роботи в літній кухні на АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 обіцяла, що все спірне нерухоме майно перейде у власність ОСОБА_1 та його сім`ї, а тому всі роботи, які останній робить в даному господарстві, він робить для себе. Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 проживав на АДРЕСА_1 , де будував гараж, літню кухню, ванну кімнату, в житловому будинку провів електроенергію, газ та воду, зробив опалення, все робив по господарству. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, житлова площа будинку була змінена з 42,0кв.м до 45кв.м за рахунок демонтажу печей, що не може бути віднесено до капітальної перебудови і такі ремонтні роботи були проведені станом на 27.02.2020р., а тому спірний житловий будинок не має ознак нової речі (ст.331 ЦК України) або переробки (ст.332 ЦК України), на які покликається позивач як на підставу позовних вимог. Посилання ОСОБА_1 на ст.16, 17 Закону України «Про власність» є неспроможними, оскільки будівництво спірного житлового будинку було завершено в 1972 році, що стверджується наявними в справі доказами, а тому позивач, якому на той час виповнилося 12 років, не міг приймати участі в його будівництві та з цих підстав він не може бути співвласником цього нерухомого майна. Також, позивач стверджує, що ОСОБА_5 як власниця житлового будинку ніколи не перечила йому в здійсненні будівельних робіт і будівництва господарських будівель, що він вважає згодою на здійснення ним таких робіт. Однак, та обставина, що відповідачці було відомо про будівництво ОСОБА_1 господарських будівель і проведення ремонту в житловому будинку не є тотожним з отримання дозволу на здійснення таких робіт. Крім того, у відзиві ОСОБА_5 заперечила надання такого дозволу ОСОБА_1 . За позивачем ОСОБА_1 ніколи не було зареєстровано право спільної власності на спірний житловий будинок (матеріали справи не містять доказів про це), а тому покликання останнього на ст.357 ЦК України є помилковим. Окрім того, ОСОБА_5 , як власник спірного житлового будинку, уповноважила ОСОБА_4 на вчинення правочинів щодо цього будинку та з огляду на наявність зазначеної довіреності в матеріалах інвентаризаційної справи, саме відповідач ОСОБА_4 в 2019 році представляв інтереси ОСОБА_4 в органах БТІ щодо внесення відповідних змін до інвентаризаційної справи спірного господарства. Також, позивач ОСОБА_1 , на виконання вимог ст.12, 81 ЦПК України, не довів, що проведені в житловому будинку ремонтні роботи виконані лише за рахунок його особистих коштів і такі зміни в житловому будинку не відносяться до капітальної перебудови, а тому не можуть бути підставою набуття ним права власності на частку в цьому нерухомому майні. Судом встановлено, що на момент укладення оскаржуваних договорів ОСОБА_5 була власником земельної ділянки та житлового будинку, які були передані ОСОБА_4 як набувачу за цими договорами. Тому, вона була вправі на власний розсуд розпоряджатися вказаним майно відповідно до положень ст.319 ЦК України. Позивач ОСОБА_1 не довів наявності в нього права власності на вказаний будинок (сумісної або часткової), а тому вказані договори жодним чином не посягають на його права власності щодо цього майна.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб ОСОБА_3 , Державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича про визнання права власності на частку в будинковолодінні та з інших суміжних прав, у якому просив:

- визнати ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 спільною сумісною власністю будинководіння на АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 67/100 ідеальної частини, а за відповідачем ОСОБА_5 33/100 частин у справі спільної сумісної власності цього житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248, з припиненням після цього нашого права спільної сумісної власності на це нерухоме майно;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказане будиковолодіння проведену 11.08.2020р., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності № 37787554;

- визнати недійсним договір довічного утримання укладений 30.09.2020p. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідченого Державним нотаріусом Житомирської ДНК Поліщуком А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 837 предметом якого є вказане вище будинковолодіння;

- визнати недійсним договір довічного утримання укладений 30.09.2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідченого Державним нотаріусом Житомирської ДНК Поліщуком А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 839 предметом якого є земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування цього житлового будинку і господарських споруд;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будиноковолодіння АДРЕСА_1 , індексний номер рішення про державну - реєстрацію 54339426 від 30.09.2020р. та на земельну ділянку кадастровий № :10:006:0026 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , індексний номер рішення про державну реєстрацію 54339426 від 30.09.2020р.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його батьки за життя збудували спірний житловий будинок та надвірні будівлі до нього, які були зареєстровані за батьком ОСОБА_6 . У вказаному будинку були зареєстровані батьки, він та його брат ОСОБА_4 . Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після його смерті спірний житловий будинок з надвірними будівлями (колодязь, туалет) успадкувала за заповітом його мати ОСОБА_5 . До складу спадкового майна не увійшла літня кухня та вбиральня, які мати узаконила після прийняття спадщини. Даний житловий будинок був його та його сім`ї постійним місцем проживання до 2022 року, коли відповідач ОСОБА_4 силою та психологічним тиском видворив їх з вказаного житла. ОСОБА_4 в 1982 році був знятий з реєстрації місця проживання в спірному будинку та не жив там, а проживає в м. Житомирі де займається підприємницькою діяльністю та має там не одне нерухоме майно. Звертає увагу, що Сокальський районний суд відмовив в позові брата ОСОБА_1 про зняття їх з реєстрації у будинковолодінні, і таке рішення суду від 05.10.2022р. набрало законної сили. В 2001 році зі згоди матері він власними силами, та за власні кошти побудував на території будинковолодіння цегляний гараж, та цегляний навіс, а в 2005 році та в 2007 році збудував ще два дерев`яні навіси (один з металевими опорами). Також, ним влаштована нова огорожа навколо будинковолодіння та земельних ділянок встановлено ворота з хвірткою. Також, було суттєво покращено успадкований матір`ю житловий будинок (індивідуальне опалення, підведення газопроводу, води та влаштування водовідведення тощо). Сарай та літня кухня були ним покращені за рахунок обмурування стін, підведення води, влаштування водовідведення, підведення газу, заміни дверей, облицювання плиткою, обмощення літньої кухні тощо. У двір будинковолодіння була проведена трифазна електролінія, подвір`я замощено бруківкою. З огляду на наведене та відповідно до експертних висновків №4-20Д від 16.03.2020р. та №4-20 Д від 13.10.2022 р. вартість збудованого ним гаража, піднавісів проведення ним покращень кількісних та якісних показників в житловому будинку, літній кухні, та в іншому майні на подвір`ї становила 66.9% від вартості усього будинковолодіння. Зазначав, що дані роботи були проведені за власний рахунок та за власні кошти зі згоди матері а тому вважає, що набув права співвласності на таке будинковолодіння. Рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про зняття позивача та його сім`ї з реєстрації місця проживання в будинку. Без його відома відповідач ОСОБА_4 вивіз їх матір ОСОБА_5 в м.Житомир, де між ними було укладено оскаржувані договори довічного утримання, відповідно до яких мати передала брату покращені ним будинок з господарськими будівлями, в тому числі з тими, які збудував він за власні кошти та власними силами, а також земельну ділянку, на якій такі будівлі розташовані. Зазначає, що вказані договори порушують його права як співвласника, оскільки він покращив житловий будинок і господарські будівлі за власний кошт, власними силами та між ним та матір`ю не було угод про інше, то вказане майно є їх спільною сумісною власністю. Зазначає, що укладення договору довічного утримання між матір`ю та сином ОСОБА_15 (його братом), який відповідно до діючого законодавства зобов`язаний піклуватися про матір надавати їй матеріальну допомогу (ст.172 СК), був укладений з ініціативи його брата, підприємця ОСОБА_15 з корисливою метою, а саме щоб у такий спосіб позбавити його права на це будинковолодіння, в т.ч. в порядку спадкоємства у майбутньому, незаконно набути його у свою власність вже тепер. Також, має бути визнаний судом недійсний і договір довічного утримання №839 від 30.09.2020р. укладений між мамою та братом ОСОБА_15 щодо передання права власності на земельну ділянку, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських споруд у АДРЕСА_1 співласником якого він є, а відтак вважає, що відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК має право на частину цієї земельної ділянки без зміни її цільового призначення, оскільки вважає, що має право на 67/100(66,9%) частин спірного будинковолодіння та має право на таку частину вказаної земельної ділянки. Зазначав, що реєстрація права власності на нерухоме майно, за ОСОБА_4 підлягає скасуванню, як і підлягає скасування державна реєстрація права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_5 проведене 11.08.2020 р. безпосередньо перед посвідченням такого договору довічного утримання стосовно цього нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно, номер запису про право власності № 37787554, що вбачається із договору Дарування № 837 від 30.09.2020 р.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У ст. 403 ЦК України сервітут визначають як право обмеженого користування чужим майном, що може бути встановлено для задоволення потреб осіб у житлі, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут - це речове право невласника на обмежене користування житлом для проживання.

У ч. 1 ст. 405 ЦК визначається поняття «особистий сервітут», який належить конкретно визначеній особі - члену сім`ї власника. Особисті сервітути для нечленів сім`ї можуть встановлюватися внаслідок заповідального відказу і полягати у праві довічного проживання в чужому будинку (квартирі). Підставою для виникнення особистого сервітуту є юридичні факти: вступ до шлюбу із власником майна, що тягне за собою спільне проживання подружжя у житлі, яке належить одному із них на праві власності, народження дитини у батьків, які є власниками житла.

Особистим сервітутом є встановлене в ст. 405 ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Виходячи із зазначеного слід виділити особливості особистого сервітуту на житло: 1) встановлюється законом, договором, заповітом; 2) носить безоплатний характер; 3) є довічним правом і не переходить до спадкоємців; 4) встановлюється виключно власником житла, який має право визначати порядок користування окремими жилими приміщеннями.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

У пункті 4постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що встановлено з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.06.1960 року (т.1, а.с.10).

06.08.1994р. позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дочка ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_9 , що стверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвами про народження.

З довідок виданих Виконавчим комітетом Великомостівської міської ради Львівської області від 12.03.2019р., від 03.09.2020р., №2689 від 30.12.2021р., №2687 від 30.12.2021р., №2686 від 30.12.2021р., №66 від 17.01.2022р., №2688 від 30.12.2021р., №67 від 17.01.2022р., 2690 від 30.12.2021р.та витягу з будинкової книги на будинок на АДРЕСА_1 встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.11.1988р. зареєстрований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 зареєстрована з 11.11.1994р., ОСОБА_8 - з 19.11.1998р., ОСОБА_9 - з 19.11.1998р., відповідачка ОСОБА_5 зареєстрована за вказаною адресою з 10.05.1973р.

З матеріалів інвентаризаційної справи на спірне будинковолодіння вбачається, що ОСОБА_6 на підставі рішення Виконкому Велтикомостівської міської ради №91 від 21.04.1966р., договору від 11.11.1966р. здійснив будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 ,який прийнято до експлуатації відповідно до акта від 04.02.1973р., рішення виконкому Великомостівської міської ради №23 від 06.02.1973р., на підставі яких 22.03.1973р. видано реєстраційне посвідчення про право власності ОСОБА_6 на зазначене будинковолодіння.

З довідки виданою Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.02.2020 року №1361 (а.с.38 Інвентаризаційної справи) вбачається, що станом на 27.02.2020 року в житловому будинку на АДРЕСА_1 виявлено, що житлова площа змінилася з 42,0кв.м до 45кв.м за рахунок демонтування печей та на земельній ділянці в 1980 році побудовано господарську будівлю з літньою кухнею (Б1) та в 1986 році гараж (Г1). Загальна площа будинку становить 69,6 кв.м. (а.с.33 Інвентаризаційної справи), до демонтажу печей становив 68,2 кв.м.

Також, в матеріалах інвентаризаційної справи наявна довіреність від 06.12.2019р., якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями по всіх питаннях, які її будуть стосуватися у всіх органах, організаціях, підприємствах, установах, товариствах, об`єднаннях, незалежно від їх форми власності, в тому числі здійснювати управління належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_5 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.12.1982р. Вказане не оспорювалося та не спростовано сторонами. Набуття неї права власності на спірне будинковолодіння після смерті чоловіка вцілому знову ж не осопрювалося та таке право власності є дійсним і на даний час.

Рішенням Виконавчого комітету Великомостівської міської ради №143 від 11.11.1982р. узаконено будівництво сараю розміром 9м х 5,5м на існуючій присадибній ділянці на АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_6 .

З реєстраційного посвідчення від 23.12.1982р. встановлено, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

З технічного паспорта встановлено, що спірний житловий будинок на АДРЕСА_1 та прибудова до нього збудовані в 1972 році, ганок - в 1980 році, вбиральня - в 1980 році, гараж - в 1986 році, навіс цегляний - в 2001 році, навіс дерев`яний - в 2005 році, навіс дерев`яний на металевих опорах - в 2007 році.

З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №4-20Д від 16.03.2020р. вбачається, що вартість проведених в господарстві на АДРЕСА_1 будівельних робіт яких надав ОСОБА_1 , становить 283195грн.

З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №14-20Д від 13.10.2020р. вбачається, що загальна вартість будинковолодіння на АДРЕСА_1 становить 423041грн. та частка по вартості проведених будівельно-ремонтних робіт складає 66,9%. Загальна вартість житлового будинку станом на 16.03.2020р. становить 208678грн., вартість будівельних робіт по житловому будинку - 95598грн.., частка вартості проведених будівельно-ремонтних робіт в житловому будинку складає 45,8%.

З відповіді Великомостівської міської ради від 09.05.2023р. та відповіді Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2118 від 18.05.2023р.вбачається, що ОСОБА_5 не зверталася зі скаргами, заявами, зверненнями щодо проведення ОСОБА_1 будівництва господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи відсутні, також, і будь-які дані про те, що власниця спірного будинковолодіння ОСОБА_5 зверталася до компетентних органів з приводу надання дозволу на будівництво/реконструкцію на території її будинковолодіння позивачу або надавала йому дозвіл на проведення будь-яких робіт, з цього приводу виготовлялися будівельний паспорт, надавалися дозвіл на будівництво або реконструкцію, тощо

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05.10.2022р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , такими, що втратили право користування житловим будинком на АДРЕСА_1 .

30.09.2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами.

30.09.2020р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а ОСОБА_4 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами.

З витягів від 30.09.2020р. встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди, а саме: прибудову «А2», сходи «А3», господарську будівлю з літньою кухнею «Б1», вбиральню «В1», гараж «Г1», ворота і хвіртку «1», огорожу «2», огорожу «3», колодязь «К», а також земельну ділянку площею 0,1га, призначену для будівництва і обслуговування зазначеного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на які нотаріусом накладено заборону на підставі зазначених договорів довічного утримання.

Допитані в суді першої інстанції свідки ствердили про постійне, тривале проживання у спірному будинковолодінні позивача із сім`єю та здійснення ними певних ремонтних, будівельних, оздоблювальних робіт на території будинковолодіння, як стосовно будинку, так і господарських будівель та дворових споруд. А також про те, що відповідач ОСОБА_4 таких робіт не здійснював та в будинку не проживав. Таких робіт не проводила і ОСОБА_5 .

На підставі наведених доказів судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, житлова площа будинку фактично змінилася незначно з 42,0кв.м до 45кв.м, загальна відповідно з 68,2 кв.м. до 69,6 кв.м.

Вказане мало місце виключно через демонтаж печей, що не може бути віднесено до капітальної перебудови і такі ремонтні роботи були проведені станом на 27.02.2020р., а тому спірний житловий будинок не має ознак нової речі (ст.331 ЦК України) або переробки (ст.332 ЦК України), на які покликається позивач як на підставу позовних вимог.

Щодо посилань ОСОБА_1 на ст.16, 17 Закону України «Про власність» також правильно встановлено, що оскільки будівництво спірного житлового будинку було завершено в 1972 році, що стверджується наявними в справі доказами, а тому позивач, якому на той час виповнилося 12 років, не міг брати участі в його будівництві та з цих підстав він не може бути співвласником цього нерухомого майна.

Стосовно господарських споруд, то літня кухня, теж, як вбачається із наведеного вище була побудована до 1982 року та успадкована відповідачкою після смерті чоловіка (рік побудови літньої кухні 1980).

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 Цивільного кодексу України, господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. У зв`язку з цим право власності на такі господарські будівлі, споруди і приміщення, як на окремі об`єкти нерухомого майна, не визнається. Приналежність слідує за головною річчю.

Відповідно до п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Отже, судом першої інстанції правильно вказано, що та обставина, що відповідачці було відомо про будівництво ОСОБА_1 господарських будівель і проведення ремонту в житловому будинку не є тотожним з отримання дозволу на здійснення таких робіт. Крім того, у відзиві ОСОБА_5 заперечила надання такого дозволу ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, будівництво позивачем господарських надвірних будівель (гаражу та навісів) вчинено ним для своїх потреб на території належної на той час ОСОБА_5 земельної ділянки та в господарстві, де він проживав, не тягне за собою визнання за ним права на частку в житловому будинку.

Також, за позивачем ОСОБА_1 ніколи не було зареєстровано право спільної власності на спірний житловий будинок, а тому покликання останнього на ст.357 ЦК України є помилковим.

Вказане, матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростовано.

Також, позивач ОСОБА_1 , на виконання вимог ст.12, 81 ЦПК України, не довів, що проведені в житловому будинку ремонтні роботи виконані лише та виключно за рахунок його особистих коштів і такі зміни в житловому будинку не відносяться до капітальної перебудови, а тому не можуть бути підставою набуття ним права власності на частку в цьому нерухомому майні.

Статтею ст.744 ЦК України регламентовано, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент укладення оскаржуваних договорів ОСОБА_5 була власницею земельної ділянки та житлового будинку, які були передані ОСОБА_4 як набувачу за цими договорами.

Тому, вона була вправі на власний розсуд розпоряджатися вказаним майно відповідно до положень ст.319 ЦК України.

Відтак, позивач ОСОБА_1 не довів наявності в нього права власності на вказаний будинок (сумісної або часткової), а тому вказані договори жодним чином не посягають на його права власності щодо цього майна.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що експертні висновки наявні в матеріалах справи зроблені із вибіркових даних, зокрема оцінено лише вартість проведених певних будівельно-ремонтних робіт з врахуванням гіпотетичних припущень про заробітну плату робітників; та не проведено оцінки будинковолодіння вцілому з розмежуванням вартості житлового будинку, господарських будівель та дворових споруд; співвідношення між житловим будинком (основною річчю) та господарськими будівлями (додатками до основної); ріст їх вартості окремо та вартість без основної речі; як і вартості господарських будівель та будинку до та після реконструкції.

Тому оцінка співвідношення цілого будинковолодіння із вартістю проведених будівельних робіт, зокрема з врахуванням припущень про отриману заробітну плату робітниками при їх здійсненні слід вважати помилковою.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правильно встановлено що позов ОСОБА_1 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра