справа № 366/3221/23
провадження № 22-ц/824/2169/2025
головуючий у суді І інстанції Корчков А.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2024 року у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та повернення на користь держави земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовував наступним, розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 2 га на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯБ № 775722 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022 площею 1 га, ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯБ №775723 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0023 площею 1 га.

У подальшому, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 6 листопада 2006 року № 8049 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022 на користь ОСОБА_1 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 2 лютого 2007 року видано державний акт серії ЯБ № 775209 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022 площею 1 га.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2006 року №8650 відчужила частину (площею 0,9 га) земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0023 на користь ОСОБА_2 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 16 березня 2007 року видано державний акт серії ЯГ № 178532 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0034 площею 0,9 га.

Однак, за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0022 та :02:001:0034 є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в 84 кварталі Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Окрім цього, відповідно до висновку експерта від 14 серпня 2017 року № 15/17 за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0022 повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0034 частково (площею 0,2798 га) розташовані у межах земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківський лісгосп».

Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок.

ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування підприємства не надавало.

Враховуючи викладене, прокурор в позовних вимогах просив, усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок»; державних актів на право власності на земельні ділянки: серії ЯБ № 775209, виданий 2 лютого 2007 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022; серії ЯГ № 178532, виданий 16 березня 2007 року ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0034; повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:001:0022 від ОСОБА_1 , :02:001:0034 від ОСОБА_2 ; стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2024 року у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням заступник керівника Київської обласної прокуратури - Грабець І. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що прокурором обґрунтовано пред`явлено позовну вимогу про повернення спірних земельних ділянок, оскільки ці ділянки є об`єктами цивільних прав, з чим пов`язується можливість їх перебування в цивільному обороті та судового захисту права власності на них. Суд першої інстанції встановив, що спірні земельні ділянки мають категорію лісогосподарського призначення та в установленому законом порядку не вилучались із постійного користування державного спеціалізованого підприємства, що вказує на їх обмежену цивільну оборотоздатність.

Вважає, що зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України, а саме з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння, слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння.

Вказує, що особа не може набути статусу добросовісного володільця земельної ділянки у складі земель з особливимправовим режимом без належного дозволу уповноваженого на те органу, оскільки в силу зовнішніх, об`єктивних обставин, явних і видимих природних ознак земельної ділянки така особа, проявивши розумну обачність, могла іповинна була знати про це, зважаючи на презумпцію знання закону.

Звертає увагу, що спірні земельні ділянки не підпадають під ознаки жодного із виключень, встановлених статтею 56 Земельного кодексу України та статтею 12 Лісового кодексу України, які передбачають можливість набуття у приватну власність земель лісогосподарського призначення. Будь-які рішення щодо її вилучення та зміни її цільового призначення уповноваженими органами не приймались, а тому є очевидним факт належності спірних ділянок державі в особі Київської обласної державної адміністрації на праві титульного володіння.

Наголошує, що за відсутності згоди уповноваженого органуна вилучення земель лісогосподарського призначення виключає можливість вважати відповідачів титульними володільцями спірних земельних ділянок.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову прокурора з підстав обрання неналежного способу захисту інтересів держави із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц судом неправильно трактовано її висновки, адже в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які записи щодо прав власності на спірні земельні ділянки. Тобто «принцип реєстраційного посвідчення» на спірні правовідносини не поширюється.

Вважає, що оскільки правовідносини у цій справі стосуються першого виду земель лісогосподарського призначення, належним способомзахисту порушеного права у цій справі є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 Цивільного кодексу України, статтею 152 Земельного кодексу України, з метою усунення перешкод державів особі Київської обласної державної адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

Також вважає, що навіть за умови, що суд дійшов висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту інтересів держави у даних правовідносинах, встановивши факт приналежності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, суд, виходячи з принципу jura novit curia, мав застосувати до спірних правовідносин норми ст. 387 Цивільного кодексу України та витребувати їх у власність держави оскільки, підстав вважати відповідача добросовісним набувачем прав на спірні земельні ділянки немає.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник Київської обласної державної адміністрації - Новицька А.О., представник Київської обласної прокуратури - Філіпенко О.І. та представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Яременко З.І. просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідачі в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну та поштову адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

4 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих обставин, що на момент прийняття оспорюваного розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405, та передачу у приватну власність відповідачам спірних земельних ділянок, земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0022 повністю перебувала у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство» (правонаступник ДСГП «Ліси України»), а земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0034 частково площею 0, 2798 га та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі №84 Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство», вказані земельні ділянки передано без вилучення із Держлісфонду України.

Однак прокурором було обрано спосіб захисту порушеного права - усунення перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави та скасування рішень державних реєстраторів відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що по своїй суті є негаторним позовом.

Отже, прокурором обрано неефективний спосіб захисту, оскільки для лісових земель має застосовуватися віндикаційний, а не негаторний позов. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Колегія апеляційного суду з таким висновком погоджується у повному обсязі, оскільки такий висновок ґрунтується на встановлених матеріалах справи із правильним застосуванням норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 6 листопада 2006 року № 8049 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022 на користь ОСОБА_1 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 2 лютого 2007 року видано державний акт серії ЯБ № 775209 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022, площею 1 га.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2006 року №8650 відчужила частину (площею 0,9 га) земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0023 на користь ОСОБА_2 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 16 березня 2007 року видано державний акт серії ЯГ № 178532 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0034, площею 0,9000 га.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі

№ 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Суд першої інстанції встановив, що на момент прийняття оспорюваного розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405, та передачу у приватну власність відповідачам спірних земельних ділянок, земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0022 повністю перебувала у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство» (правонаступник ДСГП «Ліси України»), а земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0034 частково площею 0, 2798 га та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі №84 Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство», вказані земельні ділянки передано без вилучення із Держлісфонду України.

У частині правильності встановлення цих обставин судове рішення не оспорюються сторонами.

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей

56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок» та державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі№ 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на ці ділянки.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21.

Встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, використання права відповідача щодо заявлення пропуску строку позовної давності, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до власного тлумачення прокурором норм матеріального права.

Посилання апеляційної скарги щодо неможливості набуття права приватної власності на землі лісогосподарського призначення суперечать приписам статей 10, 12 ЛК України та статей 56, 57 ЗК України.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин справи щодо реєстраційного посвідчення права власності відповідачів на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, з огляду на неподібність обставин зазначених справ, є необґрунтованими. Як у справі, що переглядається в апеляційному порядку, так і у справі № 359/3373/16-ц право власності на спірну земельну ділянку лісового фонду було зареєстровано за третіми особами, у зв`язку з чим ефективним способом захисту прав власника такого майна, у якого відсутнє реєстраційне підтвердження володіння ним, визнано пред`явлення віндикаційного позову.

У разі задоволення вимог про витребування земельної ділянки (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у володіння особі, яка стверджує про порушення своїх прав.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 707/2475/22 та у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 707/2465/22, обставини якої є аналогічними обставинами справи, що переглядається в апеляційному порядку, дійшов подібних висновків.

Що стосується посилання прокурора на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 про застосування судами принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Пред`являючи позов, як уже зазначалося, прокурор в інтересах Київської обласної державної адміністрації просив: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками державного лісового фонду шляхом визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 8 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок» та державних актів на право власності на земельні ділянки: серії ЯБ № 775209, виданий 2 лютого 2007 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0022 та серії ЯГ № 178532, виданий 16 березня 2007 року ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0034 з одночасним зобов`язанням повернути від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації вказані вище земельні ділянки.

Прокурор обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідачами отримані земельні ділянки з порушенням вимог чинного земельного та лісового законодавства, оскільки перебували у державній власності, відносилася до земель державного лісового фонду, не вилучалася із користування ДП «Іванківське лісове господарство», передача їх у власність належним чином не погоджувалася та відбулася поза волею розпорядника.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Однак, застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 4 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23.

У справі, яка переглядається, суд надав правильну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам та обґрунтовано вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосування положення статей 387, 388 ЦК України (норми про віндикацію), однак прокурор заявив вимоги усунення перешкод шляхом повернення земельної ділянки (негаторний позов) і не заявляв вимоги про витребування земельної ділянки на користь Київської обласної державної адміністрації, що є неналежним способом захисту порушеного права.

Колегія суддів вважає, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

При цьому прокурор не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту права (витребування земельної ділянки), а тому відсутні підстави вважати, що право на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеним.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та надав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Таким чином, викладені у апеляційній скарзі доводи апелянта не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба