ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/5373/19 Номер провадження 22-ц/814/45/25Головуючий у 1-й інстанції Губська Я.В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

за участю секретаря Ванди А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , адвоката Луки Тараса Миколайовича

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Губською Я.В.

по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень та державних актів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив:

- визнати недійсним пункт 187 рішення 26 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 23 жовтня 2008 року № 286/08 щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним державний акт серія ЯЖ № 9463366 про право приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним пункт 188 рішення 26 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 23 жовтня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним державний акт серія ЯЖ № 463584 про право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень та державних актів відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення суду подана апеляційна скарга представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Лукою Т.М.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_2 .

Посилається на порушення прав ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки частина земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні, була безпідставно надана у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі рішень Харківської міської ради № 286/08 від 26.10.2008 року.

Вказані рішення апелянт вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, як і видані відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на їх підставі державні акти про право приватної власності.

Посилається на доведеність та обґрунтованість позовних вимог, а висновки суду першої інстанції про відмову у позові за безпідставністю суперечать нормам матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить залишити рішення місцевого суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказана справа перебувала на розгляді в Харківському апеляційному суді та на підставі розпорядження Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду, прийнята до провадження Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року зупинено провадження у даній цивільній справі до встановлення правонаступників позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року поновлено провадження у справі та залучено до участі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружину ОСОБА_1 .

Представник Харківської міської ради та представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 адвокат Олійник О.М. приймаючи участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення місцевого суду.

ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , та її представник адвокат Лука Т.М., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду, в судове засідання не з`явилися. Адвокат Лука Т.М. надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи, призначеної на 03.04.2025 проводити за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України неявка позивача та її представника в судове засідання не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, представників відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 02.07.1991 № 235 та рішенням від 10.12.1991 № 462 позивачу ОСОБА_2 відведено у постійне користування земельні ділянки площами 400 кв.м. та 600 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (т. 1, а.с. 19-22).

20.01.1992 між ОСОБА_2 та виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів м. Харкова був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 27-29).

Підставою для звернення ОСОБА_2 з даним позовом є порушення, на його думку, права користування земельною ділянкою, оскільки частина земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні була надана іншим особам у власність на підставі рішень Харківської міської ради № 286/08 від 26.10.2008 року.

Рішенням Харківської міської ради від 23.10.2008 № 286/08 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» відповідачу по справі ОСОБА_3 передано у власність земельна ділянка площею 1000,0 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 41.

Також, рішенням Харківської міської ради від 23.10.2008 № 286/08 відповідачу по справі ОСОБА_4 передана у власність земельна ділянка площею 1000,0 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі зазначеного рішення видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 40.

Враховуючи викладене, позивач вважає дане рішення Харківської міської ради та видані на його підставі державні акти незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх недоведеність та необгрунтованість.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з пунктом б) частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що передані відповідачам у власність земельні ділянки, належать йому на праві безстрокового користування, внаслідок чого порушені його майнові права.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-6732св22) зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо.

У спірних правовідносинах питання щодо визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладення земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки потребують спеціальних знань і мають бути підтверджені висновком судової земельно-технічної експертизи.

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 206/1658/20, провадження № 61-8056св21.

У постанові від 16 червня 2021 року у справі № 372/6016/13-ц Верховний Суд вказав, що належним доказом, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок може бути лише висновок земельно-технічної експертизи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Згідно частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Разом з тим, позивач до суду першої інстанції з вимогами про призначення у справі земельно-технічної експертизи, яка б підтвердила або спростувала факт передачі земельної ділянки у власність відповідачів за рахунок належної позивачу земельної ділянки не звертався.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.

Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).

Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

Представник позивача заявляючи до суду апеляційної інстанції клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, яке було подане з значним порушення процесуальних строків, належним чином не обгрунтував неможливість звернення до суду першої інстанції з даним клопотанням, та не вказав поважних причин пропуску визначеного процесуальним законодавством строку для звернення до апеляційного суду з клопотанням про призначенння судової земельно-технічної експертизи, внаслідок чого ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Окрім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2010 у справі № 2-688/09/10, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.03.2011 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.07.2011, встановлено, що ОСОБА_4 надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 на законних підставах.

В даній справі суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 доведено, що належна їй земельна ділянка АДРЕСА_1 була виділена із винесенням її меж у натурі, вона межує із земельними ділянками АДРЕСА_1 , користувачем якої вказано ОСОБА_2 та АДРЕСА_1 , користувачем зазначено ОСОБА_3 та АДРЕСА_2 , користувачем якої є ОСОБА_5 . При цьому наявність чи відсутність підписів на акті землекористуванні вказаних земельних ділянок не впливає на чинність державного акта про право власності на земельну ділянку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім того, посилання позивача на те, що акт встановлення та погодження меж земельних ділянок належних відповідачам не було підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджено наявним в матеріалах справи висновком експертного почеркознавчого дослідення № 5744 від 23.05.2011 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки даний висновок експерта не є належним та допустимим доказом, адже у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що такий висновок підготовлено для подання до суду.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення органом місцевого самоврядування норм земельного законодавства України, що діяли на момент прийняття оскаржуваних рішень про передачу земельних ділянок.

Також матеріали справи не містять доказів, які доводять той факт, що передані відповідачам земельні ділянки на підставі рішення 26 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 23 жовтня 2008 рокує частинами належної позивачу на праві постійного користування земельної ділянки.

Відсутність таких доказів свідчить про те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги щодо незаконності рішень Харківської міської ради або довести порушення своїх земельних прав, що свідчить про безпідставність позову.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив представнику позивача у проведенні судових засідань в режимі відеоконференції, чим було обмежено його процесуальні права, колегія суддів зазначає таке.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182ЦПК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»№ 540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, статтю 212 після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту:

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України.

Тлумачення частин першої, четвертої статті 212 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) свідчить, що участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду є правом учасників справи, у задоволенні відповідної заяви учасника справи суд може відмовити лише за відсутності у суді відповідної технічної можливості.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалами місцевого суду в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції між Київським районним судом м. Харкова та Шевченківським районним судом м. Львова було відмовлено у зв?язку технічною неможливістю для здійснення відеоконференцзв?язку та недотримавння заявником вимог ст. 212 ЦПК України.

Факт порушення представником позивача вимог передбачених ст. 212 ЦПК України в частині своєчасного звернення до суду з відповідними клопотаннями підтверджено матеріалами справи, зокрема, адвокат Лука Т.М. клопотання про призначення розгляду справи в режимі відеконференції на судове засідання, призначене 22.09.2020, яке датоване 15.08.2020 направив до суду засобами поштового зв?язку з м. Львова лише 17.09.2020, що підтверджується штампом на поштовому конверті (т. 1, а.с. 206).

Вказане клопотання було зареєстровано Київським районним судом м. Харкова 22.09.2020 та передано судді 23.09.2020, внаслідок чого суд був позбавлений можливості вирішити питання про призначення розгляду справи в режимі відеоконференції.

Дані обставини свідчать про недобросовісну поведінку представника позивача під час користування своїми процесуальними правами.

Клопотання про розгляд справи призначеної 20.10.2020 в режимі відеоконференції представник позивача до суду не направляв, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи (т. 1, а.с. 210-211).

З клопотаннями про призначення судового розгляду справи в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, представник позивача не звертався, та не надав беззаперечних доказів неможливості бути присутнім в судових засіданнях.

Доводи апеляційної скарги щодо нерозгляду заявленого ним клопотання про відвід судді є необгрунтованими, оскільки не підтверджені відповідними доказами звернення до суду з даною заявою.

Згідно доповідної записки помічника судді та секретаря судового засідання Київського районного суду м. Харкова встановлено, що проведеною перевіркою автоматизованої системи документообігу заяв про відвід судді Губській Я.В. під час судового розгляду не надходило (т. 1, а.с. 228).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , адвоката Луки Тараса Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов