П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 752/20954/23

Провадження № 22-ц/824/1279/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 02 квітня 2025 року

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Ольшевського П.М.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року, ухваленого у складі судді Кордюкової Ж.І.,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 21.07.2021 між нею та відповідачем був укладений договір позики на суму 2 500 000 грн. відповідач зобов`язався повернути позику з відсотками в розмірі 3 000 000 в строк до 31.12.2021, про що склав розписку.

Відповідач гроші в обумовлений строк не повернув.

24.10.2023 Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.11.2023 судом постановлено ухвалу про відмову в забезпеченні позову.

15.12.2023 відповідач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

З урахуванням приписів ст. 19, 279 ЦПК України суд не вбачав підстав для переходу для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, хоча предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 3 000 000 (три мільйона) грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 00 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, які виникли у нього з договору позики від 21 липня 2021 року, та допустив прострочення, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 3000000 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року виправлено описки в рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 22.04.2024 по справі №752/20954/2, та зазначено:

- у вступній частині рішення «розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін», замість помилково зазначеного «розглянувши в порядку загального позовного провадження без виклику сторін»;

-в описовій частині рішення «відповідач своїм правом на подачу відзиву скористався, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог», замість помилково зазначеного «відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався»;

-в описовій частині рішення «24.10.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін» замість помилково зазначеного «24.10.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін».

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що «Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався», разом з тим відповідач ОСОБА_2 звертався до суду з відзивом на позовну заяву.

Вказує, що ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору позики, що свідчить про те, що вказане твердження позивача є його припущенням.

Зазначає, що в розписці долученій до матеріалів справи вбачається, що боржником є ОСОБА_4 , реквізити паспорта НОМЕР_1 ким та коли видано не зазначено, РНОКПП не зазначено, найменування кредитора ОСОБА_5 , РНОКПП не зазначено, номер паспорта не зазначено, отже з вказаної розписки не можливо встановити чи між сторонами у справі дійсно виникли правовідносини.

Зауважує, що у змісті розписки, зазначено, що передається в борг 2 500 000 тис. гр., а повернуто має бути 3 000 000, тобто з вказаної розписки не можливо встановити про яку саме грошову одиницю або одиницю вимірювання йде мова.

Звертає увагу, що у розписці відсутня дата коли боржник отримав кошти про якій йдеться в розписці.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до Київського апеляційного суду не надходив.

15 серпня 2024 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи №752/20954/23 були витребувані з Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданої адвокатом Танащуком М.В., на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Танащук А.Д. та відповідач ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_6 та її представник адвокат Бурцева А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 21.07.2021 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 2 500 000 зі сплатою відсотків на строк до 31.12.2021, поверненню підлягає 3 000 000 грн., про що відповідачем складена розписка від 21.07.2021.

Відомості про виконання відповідачем своїх зобов`язання відповідно до умов укладеного договору відсутні.

03 жовтня 2023 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (т.1 а.с.18).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Правовідносини, які виникають між сторонами щодо договорів позики, регулюється Розділом ІІІ, Підрозділом 1, Главою 71, § 1 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розписка), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 (провадження № 61-1220св21).

Київським апеляційним судом в судовому засіданні оглянуто оригінал розписки, що був наданий позивачем ОСОБА_1 з якої вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, оскільки зі змісту договору позики судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав 21.07.2020 року в борг від ОСОБА_7 грошові коштів розмірі 2500000 грн., які зобов?язався повернути до 31 грудня 2021 року разом з процентами 3000000 грн.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем вказана сума коштів у строки та у порядку встановлені договором позики, була повернута.

За таких обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики.

Аргументи заявника про те, що ОСОБА_2 не отримував кошти за спірною розпискою є безпідставні, оскільки ОСОБА_2 не заперечував підписання даної розписки.

Разом з тим, апеляційний суд частково приймає аргументи, викладені в апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Заявник в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно з пунктом 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь борг за договором позики в сумі 3000000 грн.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на час звернення до суду з цим позовом становив 2 684,00 грн, отже, двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 671 000,00 грн.

Таким чином, ціна позову у справі, що переглядається, перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ціну позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, ця справа не могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Таке порушення процесуального закону є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції за умови, передбаченої пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та ухвалення у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та ухвалення у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, сплачені позивачем в сумі13420 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем- задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) борг в сумі 3000000 грн. та судовий збір в сумі 13420 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна