ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 621/2155/20

провадження № 61-3581св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позов з урахуванням уточнень мотивовано тим, що 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 200 000,00 дол. США, що підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язався виплатити вкладені ним грошові кошти у розмірі 200 000,00 дол. США протягом чотирьох років рівними частинами, однак не менше ніж 50 000,00 дол. США на рік. Однак зазначені кошти у встановлений строк не повернув.

ОСОБА_1 зазначав, що розписка від 20 листопада 2014 року містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо дійти висновку про наявність між ним та ОСОБА_2 боргових зобов`язань, обумовлених договором позики. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Таким чином, незважаючи на те, що договір позики між позивачем

і ОСОБА_2 укладено не було (отже, між ними не існувало договірних зобов`язань), його грошові кошти у розмірі 200 000,00 дол. США ОСОБА_2 безпідставно зберіг у себе, тому вони підлягають поверненню.

Станом на 15 липня 2020 року відповідно до офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ) (курс становить 27,1436 за 1 дол. США) сума безпідставно збережених ОСОБА_2 грошових коштів становить

5 428 720,00 грн.

На підставі розрахунку, здійсненого за обліковою ставкою НБУ, відсотки за користування безпідставно збереженими коштами становлять 1 310 724,19 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 1212 ЦК України,

з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно збережені кошти у розмірі 5 428 720,00 грн, 3 % річних

у розмірі 394 838,81 грн та інфляційні витрати у розмірі 667 977,60 грн.

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 встановлено, що розпискою від 20 листопада 2014 року не підтверджується попереднє передання грошових коштів позивачем відповідачу, тому ця обставина не підлягає доказуванню у цій справі. Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки зміст розписки від 20 листопада 2014 року не дозволяє дійти висновку, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти за рахунок ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Турутя З. О., задоволено частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки наявності у розписці зобов`язання щодо повернення грошей, про можливість наявності між сторонами інших правовідносин, а не безпідставного набуття спірного майна. Перевіряючи

в апеляційному порядку законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, у якому відповідач не брав участі, суд апеляційної інстанції не з`ясував обставин щодо підстав написання указаної розписки від імені відповідача, яку надав позивач, не з`ясував обставин щодо зазначеного ним обов`язку виплати певних сум, не з`ясував характеру правовідносин, які виникли між сторонами, виходячи зі змісту наданої позивачем розписки про зобов`язання сплати кошти.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 428 720,00 грн та 3 % річних

в розмірі 394 838,81 грн, а всього 5 823 558,81 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд керувався тим, що надана позивачем копія письмової розписки підтверджує зобов`язання відповідача сплатити позивачу суму грошових коштів. Строк для виконання цього зобов`язання, стосовно якого діє неспростована презумпція правомірності одностороннього правочину (стаття 204 ЦК України), а тому подальше утримання цієї суми відповідачем є дійсно підставним, внаслідок чого відповідно до статті 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу ці кошти. При цьому суд врахував постанову Верховного Суду від

01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 (провадження № 61-1990св19), у якій зазначено, що суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 у сумі

200 000,00 дол. США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань. Суд також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення

3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Оскільки інфляційні збитки нараховують лише на грошову одиницю України - гривню, а безпідставно збережені кошти у доларах США, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення інфляційних збитків.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року та залишити в силі заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції не брав, оскільки не отримував жодного виклику та повідомлення про її призначення у відповідний день та час. Вказує, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення апеляційний суд не виконав постанову суду касаційної інстанції щодо встановлення дійсних фактичних обставин справи. Висновки апеляційного суду є непослідовними та суперечливими. Письмовий документ, на який посилається позивач, за змістом більш подібний до розписки. Позивач не довів належності йому на праві власності коштів, які передані відповідачу.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня

2020 року у справі № 129/1033/13, від 20 листопада 2018 року у справі

№ 922/3412/17, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від

23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року

у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від

21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц, від 15 березня 2023 року

у справі № 621/2155/20, постановах Верховного Суду України від 22 січня

2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі

№ 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого

2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі

№ 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права

у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою, суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

06 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - Турутя З. О. подала до Верховного Суду відзиви, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня

2023 року - без змін.

Відзиви мотивовано тим, що обставини перелічених представником заявника

у касаційній скарзі справ і цієї справи не є тотожними, оскільки відрізняються за своїми фактичними обставинами, а тому наведені заявником приклади не можуть бути взяті до уваги. Зазначає, що заявник у касаційній скарзі не заперечує факт складання ним власноруч написаної розписки від 20 листопада 2014 року, не заперечує факт передання позивачем та факт отримання коштів, не заперечує також факт неповернення коштів в сумі 200 000,00 дол. США.

У матеріалах справи є поштові повідомлення, які повернені з відмітками про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення повістки.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року.Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Зміївського районного суду Харківської області.

Зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

27 травня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Відповідно до розписки від 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити вкладені кошти ОСОБА_1 у розмірі 200 000,00 дол. США протягом чотирьох років, рівними частинами не менше 50 000,00 дол. США (т. 1, а. с. 25).

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року у справі № 621/2725/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено (т. 1, а. с. 62-64).

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року скасовано заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав

(т. 1, а. с. 65-69).

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Крат Ю. М., залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишено без змін (т. 1, а. с. 26-29).

Погоджуючись з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, Верховний Суд зазначив, що розписка містить лише зобов`язання

з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів. Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 у сумі 200 000,00 дол. США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань.

Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що позивач не позбавлений права звернутись до суду у відповідності з частиною першою статті 1212 ЦК України.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів

у порядку статті 1212 ЦК України, ОСОБА_1 зазначав, що розписка від

20 листопада 2014 року містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо дійти висновку про наявність між ним та ОСОБА_2 боргових зобов`язань, обумовлених договором позики, що встановлено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року

у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого

2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз змісту статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з розміром стягнених безпідставно набутих коштів і 3 % річних.

Розписка від 20 листопада 2014 року містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів. Зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 у сумі 200 000,00 дол. США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань, що також встановлено судовими рішеннями у справі № 621/2725/17, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, отже апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення коштів як безпідставно набутих відповідно до статті 1212 ЦК України і 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 12 червня

2024 року у справі № 199/151/23 (провадження № 61-10811св23), у зв?язку із чим аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Аргументи заявника про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи також є безпідставними, оскільки

у матеріалах справи є кореспонденція, яка була адресована ОСОБА_2 і яка повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення повістки.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, також є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Харківського апеляційного суду від 06 грудня

2023 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо заявлених клопотань

Одночасно у касаційній скарзі заявник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивуючи це тим, що при неодноразовому розгляді цієї справи суди різних інстанцій допустили прийняття різних за містом, суттю та способами юридичного тлумачення судових рішень, що свідчить про існування виключної правової проблеми.

Колегія суддів, вивчивши клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року

у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі,

а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути

з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявник не навів мотивів та аргументів для такої передачі. Наведені заявником обґрунтування

у розумінні частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про передачу справи № 621/2155/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу, подану представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 рокузалишити без змін.

Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська