Постанова

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 522/8013/18

провадження № 61-11577св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2018 року у складі судді Бойчука А. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2020 року у складі колегії суддів Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог позивача

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С. М. 03 березня 2010 року № 134;

- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв. м, житловою площею 20,5 кв. м;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису 455 в книзі 758пр-162, щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації від 02 січня 1995 року № 54095 набули право власності на зазначену квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. На момент її смерті ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований з нею, відтак прийняв частку квартири у спадщину. В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири, однак йому повідомили, що власником квартири є ОСОБА_2 . Водночас ні позивач, ані його мати будь-яких договорів щодо відчуження спірної квартири не укладали.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 03 грудня 2018 року Приморський районний суд міста Одеси задовольнив позов.

Визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С. М. 03 березня 2010 року № 134.

Визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв. м, житловою площею 20,5 кв. м.

Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірну квартиру.

Скасував запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису 455 в книзі 758пр-162, щодо реєстрації права власності на цю квартиру.

Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння ОСОБА_1 поза його волею, оскільки на час укладання спірного договору дарування від 03 квітня 2010 року № 134 ОСОБА_1 перебував поза межами України та відповідно його не підписував, крім того, договір укладений на підставі паспорта, який не належить позивачу.

Постановою від 29 травня 2020 року Одеський апеляційний суд задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2018 року та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С. М. 03 березня 2010 року № 134.

Скасував запис в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису 455 в книзі 758пр-162 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог, водночас зазначивши, що суд першої інстанції помилково витребував квартиру на користь позивача, права якого мають бути захищені шляхом визнання договору дарування недійсним. Також суд першої інстанції помилково визнав право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 , а не за ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, і позовні вимоги якого задоволені.

Встановлені судом обставини справи

02 лютого 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації від 02 січня 1995 року № 54095 набули у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в комунальному підприємстві «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 455 стор. 136, кн. 107.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

На момент смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем, що підтверджується відміткою на 11 аркуші паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 . ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 09 жовтня 1989 року.

На підставі договору дарування від 03 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С. М., квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_2 .

Зі змісту договору вбачається, що квартира подарована ОСОБА_1 і належала дарувальнику на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації № 54095 від 02 січня 1995 року, дублікат якого виданий Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 01 лютого 2010 року; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори 19 лютого 2010 року за реєстровим номером 4-135.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2020 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 13 серпня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував справу з суду першої інстанції.

Ухвалою від 30 листопада 2021 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 14 червня 2023 року Верховний Суд зупинив касаційне провадження у справі № 522/8013/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

11 березня 2025 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою від 19 березня 2025 року Верховний Суд поновив касаційне провадження у справі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_2 вказує на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив його про розгляд апеляційної скарги 29 травня 2020 року. Судова повістка на його адресу не надходила. Отже, порушено його право на доступ до суду.

Крім того, касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів. Копії платіжних документів, які викладені голландською мовою, не можуть бути належними та допустимими доказами. Жодних експертиз з цього приводу проведено не було.

Позиція іншого учасника справи

Позивач правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористався.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо доводів касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що учасники справи, зокрема ОСОБА_2 та його представник Ляшан Є. В., у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, з чим погоджується Верховний Суд, з огляду на таке.

Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 ЦПК України (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Водночас під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції надсилав судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 12 травня 2020 року, на адресу ОСОБА_2 , яку він повідомив суду першої інстанції в численних процесуальних заявах (т. 1 а. с. 40, 41, 66, 141, 163, 165) та суду апеляційної інстанції в апеляційній скарзі (т. 1 а. с. 170), а саме на адресу: АДРЕСА_2 .

Судова повістка, надіслана судом апеляційної інстанції на адресу ОСОБА_2 , повернулася до суду із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» (т. 2 а. с. 60, 61).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що судову повістку про судове засідання, призначене на 12 травня 2020 року отримав ОСОБА_4 , який є представником Марченка А. А., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а. с. 59).

З огляду на вказане відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тому доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення є необґрунтованими.

Щодо відмінності у даті судового засідання та даті ухвалення постанови суду апеляційної інстанції Верховний Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання, справа була розглянута за відсутності осіб, які беруть участь у справі, у зв`язку з їх неявкою в судове засідання, та відповідно до частини другої статті 147 ЦПК України фіксування судового процесу 12 травня 2020 року з допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося (т. 2 а. с. 93).

Відтак розгляд апеляційної скарги відбувся за відсутності учасників справи, а 29 травня 2020 року був складений повний текст оскаржуваної постанови Одеського апеляційного суду.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 за схожих обставин справи у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення, проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.

Щодо вирішення справи по суті

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.

Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.

Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогами, зокрема, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С. М. 03 березня 2010 року за № 134, посилаючись на те, що цей договір він не підписував та просив витребувати спірне майно з незаконного володіння відповідача.

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначали, що ОСОБА_1 не укладав договір дарування квартири АДРЕСА_1 , оскільки паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 травня 1997 року, не відповідає паспорту з аналогічними реквізитами, що став підставою для видачі дубліката правовстановлювальних документів. На час укладання спірного договору ОСОБА_1 перебував за межами країни, тому не міг ані отримати свідоцтво про право на спадщину, ані укласти договір дарування. Крім того, ОСОБА_1 надав суду оригінал правовстановлювального документа на квартиру, що є підтвердженням відсутності у нього необхідності в отриманні дубліката та підтвердженням того, що саме відсутність оригінала документа була причиною видачі дубліката особі, яка назвалася ОСОБА_1 , з метою заволодіння квартирою поза волею власника.

Відповідно до вказаного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до висновку про порушення прав позивача, що підлягають захисту в судовому порядку.

Проте, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що вказаний висновок судів є передчасним з огляду на наступне.

За усталеною судовою практикою у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, дослідити належним чином подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування - це процесуальний обов`язок суду, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

З`ясування факту підписання чи непідписання позивачем правочину має вирішальне значення при вирішенні даного спору.

Установлення факту непідписання договору, як правило, можливе за допомогою відповідної судово-почеркознавчої експертизи.

У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведених положень процесуального законодавства, не дотрималися вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, не встановили усіх фактичних обставин справи, в порушення вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяли всебічному й повному з`ясуванню обставин справи.

За таких обставин, Верховний Суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів касаційної скарги, тому рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

При новому розгляді справи суду належить роз`яснити учасникам судового процесу їхні процесуальні права, зокрема щодо подання заяви про призначення експертизи судом, наслідки вчинення або невчинення такої процесуальної дії.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Установивши, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2020 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Грушицький А. І.

Суддя-доповідач В. В. Пророк

Судді А. І. Грушицький С. О. Карпенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров