Справа № 727/811/25
Провадження № 2/727/612/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді: Гавалешка П.С.,

при секретарі судового засідання: Макаренко Б.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником,

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «НоваПей», адвокат Вершинін Костянтин Валерійович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що відповідач був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №20 ТОВ «НоваПей» з 26 вересня 2023 року на підставі наказу № 2785-к від 25 вересня 2023 року. Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 26 вересня 2023 року відповідач був ознайомлений з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії ТОВ «НоваПей». Перебуваючи на посаді касира ПНФП відповідач виконував функції касира та здійснював касові операції з видачі грошових переказів в пункті надання фінансових послуг № 27096 (м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, 4 В).

18 червня 2024 року відповідач в ролі касира в касовому ящику ПРРО № другорядної каси ПНФП № 27096 здійснював прийом/видачу грошових коштів відповідно до реєстру операцій касира. Виконання відповідачем функцій касира другорядної каси ПНФП №27096 (касовий ящик ПРРО №) 18.06.2024 підтверджують підписані ним (кваліфікований електронний підпис) видатковий касовий ордер № 1292 та прибуткові касові ордери № 871,873.

18 червня 2024 року в ПНФП № 27096 (м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, 4 В) було проведено інвентаризацію наявних коштів в другорядній касі та на підставі акту про результати інвентаризації наявних коштів була встановлена нестача в розмірі 28368,70 грн, матеріально відповідальна особа касир ПНФП ОСОБА_1 .

В своїх письмових поясненнях відповідач зобов`язався погасити виявлену нестачу до 05.07.2024 року.

Відповідно до наказу № 2616-к від 31.07.2024 року відповідача було звільнено з посади 01 серпня 2024 року, у зв`язку зі втратою довіри, згідно з п.2 ст.41 КЗпП України.

Після звільнення відповідач не відшкодував завдану ним позивачу матеріальну шкоду, яка станом на день подання цієї заяви становить 28368 (двадцять вісім тисяч триста шістдесят вісім) гривень 70 копійок. Позивач просить суд винести рішення яким стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 28368 грн. 70 коп. та судові витрати.

29 січня 2025 року суддя ухвалою у справі № 727/811/25 відкрив провадження та призначив справу до розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 2785-к від 25 вересня 2023 року, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №20 ТОВ «НоваПей» з 26 вересня 2023 року.(а.с.16)

Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. (а.с.20)

26 вересня 2023 року ОСОБА_1 був ознайомлений з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії ТОВ «НоваПей», що підтверджується копією його розписки. (а.с.25)

18 червня 2024 року відповідач в ролі касира в касовому ящику ПРРО № другорядної каси ПНФП № 27096 здійснював прийом/видачу грошових коштів відповідно до реєстру операцій касира. Виконання відповідачем функцій касира другорядної каси ПНФП №27096 (касовий ящик ПРРО №) 18.06.2024 підтверджують підписані ним (кваліфікований електронний підпис) видатковий касовий ордер № 1292 та прибуткові касові ордери № 871,873. (а.с. 9-11)

18 червня 2024 року в ПНФП № 27096 (м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, 4 В) було проведено інвентаризацію наявних коштів в другорядній касі та на підставі акту про результати інвентаризації наявних коштів була встановлена нестача в розмірі 28368,70 грн, матеріально відповідальна особа касир ПНФП ОСОБА_1 . (а.с.12)

В своїх письмових поясненнях відповідач зобов`язався погасити виявлену нестачу до 05.07.2024 року. (а.с. 26)

Відповідно до наказу № 2616-к від 31.07.2024 року відповідача було звільнено з посади 01 серпня 2024 року, у зв`язку зі втратою довіри, згідно з п.2 ст.41 КЗпП України. (а.с. 18).

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідачем, який є матеріально відповідальною особою, завдано збиток позивачу у зв`язку з неправомірним використанням коштів, яка виникла внаслідок порушення ним своїх трудових обов`язків, а тому представник позивача вважає, що за таких обставин з метою відшкодування цієї шкоди на користь позивача з відповідача підлягає стягнення 28368,70 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладені на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.ч. 2-3 ст. 130 КЗпП України).

Обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В роз`ясненнях, викладених в абз. другому п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 № 14, йдеться про те, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, посада касира відноситься до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач працював на посаді касира, був матеріально відповідальною особою, з яким позивачем у відповідності до ст. 135-1 КЗпП України було укладено правомірно договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 20).

Згідно п.п. «а», «б» п.1 договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами при прийнятті на роботу, відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей в зв`язку із цим зобов`язався: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному чинним законодавством порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до п.3 зазначеного договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства, зокрема, але не виключно, згідно із ст. 135.3 КЗпП України.

Ч.1 ст. 135.3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Відповідно до ч.5 зазначеної статті розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Судом встановлено, що 18 червня 2024 року в ПНФП № 27096 (м. Чернівці, вул. Південно-Кільцева, 4 В) було проведено інвентаризацію наявних коштів в другорядній касі та на підставі акту про результати інвентаризації наявних коштів була встановлена нестача в розмірі 28368,70 грн, матеріально відповідальна особа касир ПНФП ОСОБА_1 , суд вважає, що у даному випадку саме на відповідача, який є матеріально відповідальною особою, покладається відповідальність з відшкодування заподіяної позивачу шкоди.

Разом з тим, оскільки стороною відповідача не підтверджено, а судом не встановлено, що завдана позивачу матеріальна шкода стала наслідком не лише винної поведінки відповідача, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, тому суд вважає, що за таких обставин правові підстави для зменшення розміру шкоди згідно ст. 137 КЗпП України, відсутні.

Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Положеннями ч.1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та враховуючи, що з вини відповідача, який є матеріально відповідальною особою, внаслідок порушення ним своїх трудових обов`язків, завдано позивачу, як роботодавцю, матеріальну шкоду у розмірі 28368,70 грн., яка до даного часу залишається невідшкодованою, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду надано не було, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-7 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18.

На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи, позивачем до суду надано ордер серії АІ № 1128373 від 20.01.2025 року.

Згідно з п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним. та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд, зазначає, що позивачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 9000,00 грн.

В такому разі вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позовних вимог, таким чином сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3028,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № ПФ 8592 від 10.01.2025 року (а.с27), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (; адреса 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, оф. 1304) матеріальну шкоду в розмірі 28368 (двадцять вісім тисяч триста шістдесят вісім) гривень 70 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (; адреса 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, оф. 1304) витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

У задоволенні заяви в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя П.С. Гавалешко