КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3328/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Деснянський відділ реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсним усиновлення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним усиновлення.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві та її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебували у шлюбі до 05.11.1992 року.

01.06.1995 р. ОСОБА_4 одружилася з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 06.07.2000 року ОСОБА_5 був позбавлений батьківських прав відносно позивача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.11.2002 року ОСОБА_3 був визнаний батьком позивача та зобов`язано відділ реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва внести зміни в актовий запис №813 від 27.02.1987 р. про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказавши її прізвище « ОСОБА_7 », по батькові вказати « ОСОБА_8 », батьком вказати « ОСОБА_3 ».

ІНФОРМАЦІЯ_4 біологічний батько позивача ОСОБА_5 помер внаслідок гострого лейкозу неуточненого клітинного типу.

На даний час позивач є повнолітньою і для неї є важливим визнання недійсним усиновлення, здійсненого, на думку позивача, без повідомлення її біологічного батька та поза його волею. Позивач вважає, що правові наслідки позбавлення батьківських прав поширюються і на правовідносини, які виникають після досягнення дитиною повноліття з метою реалізації захисту свого порушеного права щодо біологічного батька, тому вона звернулася до суду з даним позовом для відновлення справедливості.

Просила визнати удочеріння ОСОБА_2 , яке проведено на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2002 року, усиновлювачем за яким є ОСОБА_3 , недійсним. Анулювати запис про ОСОБА_3 як батька ОСОБА_2 в актовому записі про народження від 27.02.1987 року №813, вчиненому Дніпровським відділом РАГС м. Києва, поновити запис про ОСОБА_5 як батька ОСОБА_2 у вказаному актовому записі про народження, змінивши прізвище позивача з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_9 », по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 », вказати батьком « ОСОБА_5 ».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року позов задоволено.

15 жовтня 2024 року з апеляційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року звернулась ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про її права, свободи та інтереси.

Вказує, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Смолянінова О.Я. про визнання права на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій оспорюється свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 .

Апелянт зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем третьої черги за законом за правом представлення, який належить отримати у власність спадкове майно померлого спадкодавця ОСОБА_12 .

Наслідком усиновлення є втрата ОСОБА_2 спадщини за законом після смерті біологічних батьків усиновленого, інших його родичів за походженням по висхідній лінії.

Вказує, що ухвалюючи рішення про визнання усиновлення недійсним, суд першої інстанції не з`ясував повно обставини, що мають значення по справі, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Звертає увагу, що позивач ОСОБА_2 , звернулась до суду з даним позовом маючи на меті отримати в незаконний спосіб спадщину після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та єдиною спадкоємицею після смерті якого була ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог. Крім того, просить поновити в актовому записі про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Армавір, Краснодарського краю, громадянина України, як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в актовому записі про народження від 27.02.1987 року №813, вчиненому Дніпровським відділом РАЦС м. Києва та скасувати запис про ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в актовому записі про народження від 27.02.1987 року №813, вчиненому Дніпровським відділом РАЦС м. Києва, змінивши в актовому записі прізвище « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_7 », по батькові з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_8 », вказавши батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Армавір, Краснодарського краю, громадянина України.

Відзив на апеляційну скаргу подано представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Молодоженя Н.І., яка заперечує проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність. Вказує, предметом позову у даній справі є визнання удочеріння недійсним, анулювання запису про удочеріння в актовому записі про народження дитини, поновлення запису про батька в актовому записі про народження дитини. Позивачка звернулась до суду з даним позовом з метою реалізації захисту свого порушеного права щодо біологічного батька та для відновлення справедливості.

Зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції встановлено відсутність між усиновлювачем та позивачем стосунків, властивих членам сім'ї, та фіктивний характер удочеріння, здійсненого без мети удочеріння заради виїзду та оформлення документів для закордонного відрядження у Чехію на роботу строком на три роки.

Вказує, що ОСОБА_1 , не входить до числа осіб, яким законом надано право на оскарження рішення про визнання усиновлення недійсним, вона не була залучена до участі у справі та оскаржуване нею рішення жодним чином не зачіпає її охоронювані законом права та інтереси.

Просить суд закрити апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року у даній справі.

Відповідач ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на необґрунтованість та безпідставність наведених у ній доводів та міркувань. Звертає увагу, що апелянт ОСОБА_1 є невідомою для нього особою, не належить до числа осіб, що відповідно до вимог закону мають право на звернення до суду, не була учасником справи.

Зазначає, що правові підстави для визнання усиновлення недійсним і особи, які можуть звернутися із відповідними вимогами, визначені Кодексом законів про шлюб та сім'ю України, який врегульовував правовідносини щодо усиновлення до 01 січня 2004 року, і Сімейний кодекс України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а саме: уповноважені на це законодавством органи, а також батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник та усиновлена дитина, яка досягла 14 років.

Наведений перелік осіб є вичерпним і ОСОБА_1 за своїм правовим статусом не входить до кола вище перелічених осіб, а тому не залучена до участі у справі, оскільки не має жодного правового зв`язку зі сторонами спору та правовідносини, які виникли між сторонами, жодним чином не зачіпають її охоронювані законом права та інтерес, та не наділяють її правом звернення до суду із заявою щодо внесення змін до актового запису цивільного стану, його поновлення та анулювання, який стосується особистих немайнових прав позивача.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, таким, що не стосується прав та обов`язків апелянта ОСОБА_1 , у зв`язку із чим просить закрити апеляційне провадження.

Інших відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чутченко С.О. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_2 , адвокати: Молодоженя Н.І. та Кузьменко І.Г., відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили закрити апеляційне провадження.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та заперечень, викладених у відзивах на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, у редакції чинній на час звернення позивача із позовом).

Частиною 1 статті 15 ЦК України (у редакції чинній на час звернення позивача із позовом) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України від 2024 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Зокрема, вагомою підставою для втручання у принцип правової визначеності можуть бути підтверджені доказами обставини про те, що зазначене судове рішення порушує права, свободи, інтереси та/або обов`язки особи, яка не брала участі у цьому розгляді.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З матеріалів, доданих до апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №758/10485/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Смолянінова Олена Ярославівна про визнання права на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, яким оспорюється свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року у вказаній справі в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Подільським районним судом м. Києва у справі №758/10485/22 встановлено, що згідно матеріалів спадкової справи у спадковому реєстрі №65544945 (№ 3/2020 у нотаріуса), ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

19.02.2020 року ОСОБА_2 подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Смоляніновій О.Я. заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця, який доводиться їй дядьком.

Згідно інформаційної довідки із Спадкового реєстру від 19.02.2020 заповіти/спадкові договори відсутні.

19.02.2020 року ОСОБА_1 подано нотаріусу заяву про відмову в прийняття спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця, який доводиться їй двоюрідним братом.

21.07.2020 позивачем подано нотаріусу заяву про відкликання заяви про відмову в прийнятті спадщини та про прийняття такої.

16.09.2020 Солом`янським районним судом м. Києва винесено рішення у справі № 760/17170/20 за заявою ОСОБА_2 та встановлено факт, що має юридичне значення, про те, що остання є племінницею спадкодавця.

29.09.2020 та 05.10.2020 ОСОБА_1 подано нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. У відповідь нотаріусом повідомлено листом від 07.10.2020 про відкладення видачі свідоцтва про право на спадщину, до набрання законної сили рішенням суду у справі № 760/17170/20.

23.10.2020 ОСОБА_2 подано нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право власності за законом на спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

23.10.2020 нотаріусом видано ОСОБА_2 , як рідній племінниці спадкоємця, батько якої ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3590, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 36839437).

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі свідоцтво про право на спадщину 66629987 видано ОСОБА_2 , як спадкоємцю другої черги відповідно до ст. 1266 ЦК України за правом представлення.

27.10.2020 нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю спадкоємця попередньої (другої) черги, а саме ОСОБА_2 , оскільки її батько та дядько - ОСОБА_12 (спадкодавець) є рідними братами по матері.

В подальшому, 03.02.2021 постановою Київського апеляційного суду від 03.02.2021 рішення суду першої інстанції у справі № 760/17170/20 за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення скасовано, а відповідну заяву залишено без розгляду та роз`яснено про її право на звернення до суду на загальних підставах.

18.03.2021 року ОСОБА_1 подано нотаріусу заяву з вимогами про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім`я ОСОБА_2 , видачу їй як спадкоємцю третьої черги за правом представлення свідоцтва про право власності на спадкове майно, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, накладення заборони на проведення реєстраційних дій, з мотивів винесення судом апеляційної інстанції зазначеної постанови у справі № 760/17170/20.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову у справі № 758/10485/22, суд виходив із того, що ОСОБА_2 не втратила права на спадкування внаслідок удочеріння, оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 у справі № 752/11485/24, яке набрало законної сили, визнано недійсним удочеріння ОСОБА_2 , здійснене на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2002 року; анулювано запис про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в актовому записі про народження від 27.02.1987 року №813, вчиненому Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва; поновлено запис про ОСОБА_5 , як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у актовому записі про народження №813 від 27.02.1987 року, вчиненому Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва. Тому, при наявності спадкоємця другої черги за правом представлення - ОСОБА_2 , суд вважав недоведеними порушення спадкових прав ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем третьої черги.

Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2019 року у справі № 908/2116/18 дійшов висновку про те, що судове рішення, оскаржене незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо з мотивувальної частини рішення вбачаються висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, про які саме, в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення цих обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) дійшла подібного за змістом висновку щодо застосування норм процесуального права у випадках розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого суду, яка подана особою, яка не брала участі у справі.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що наслідком усиновлення є втрата ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті біологічного батька (стаття 1260 ЦК України). Визнання усиновлення недійсним за рішенням суду було використано ОСОБА_2 з метою отримання спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_12 (рідного брата ОСОБА_5 - біологічного батька ОСОБА_2 ), що в свою чергу стало підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, як спадкоємцю третьої черги.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо порушення її спадкових прав у зв`язку із ухваленням судом рішення про визнання недійсним усиновлення за позовом ОСОБА_2 .

При цьому, суд звертає увагу на наступні обставини.

Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 06.07.2000 року біологічний батько позивачки - ОСОБА_5 був позбавлений батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.11.2002 року ОСОБА_3 визнаний батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язано відділ реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва внести зміни в актовий запис №813 від 27.02.1987 р. про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказавши її прізвище « ОСОБА_7 », по батькові вказати « ОСОБА_8 », батьком вказати « ОСОБА_3 ».

На момент визнання ОСОБА_3 батьком позивачки, їй виповнилось 15 років.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.03.2003 року, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер внаслідок гострого лейкозу неуточненого клітинного типу.

Правові наслідки усиновлення (удочеріння) в частині спадкування майна було встановлено в ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України 1963 року (чинного на час удочеріння ОСОБА_2 ), згідно якої, зокрема, усиновленні та їх нащадки не успадковують за законом після смерті своїх батьків та інших кровних родичів по висхідній лінії, а також братів і сестер.

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_12 (брат ОСОБА_5 ).

Після смерті ОСОБА_12 відкрилась спадщина, яка складається з нерухомого майна, квартири за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 36839437).

19.02.2020 ОСОБА_13 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Смоляніновій О.Я. заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який доводиться їй дядьком.

19.02.2020 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про відмову в прийняття спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який доводиться їй двоюрідним братом.

21.07.2020 ОСОБА_1 відкликала свою заяву про відмову в прийнятті спадщини та подала нотаріусу заяву про прийняття такої.

Як зазначила в своїх поясненнях ОСОБА_1 , подаючи заяву про відмову в прийнятті спадщини, вона вважала ОСОБА_2 рідною племінницею померлого, про те, що та була усиновлена, а відповідно не мала права на спадкування за правом представлення після смерті брата свого біологічного батька, ОСОБА_1 дізналась пізніше і одразу відкликала свою заяву про відмову від спадщини, подавши заяву про прийняття такої.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з заявою та просила встановити факт того, що заявник, ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною племінницею ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

23.10.2020 ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Смоляніновій О.Я. заяву про видачу свідоцтва про право власності за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

23.10.2020 нотаріусом видано ОСОБА_2 , як рідній племінниці спадкоємця, батько якої ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3590, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 36839437).

Однак, в подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року у справі № 760/17170/20, яким встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною племінницею ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту залишено без розгляду, роз`яснено право звернутись до суду з позовом на загальних підставах.

На разі в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 759/14293/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінової Олени Ярославівни.

З огляду на вказане, з матеріалів, досліджених судом апеляційної інстанції, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний спір щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( частина третя статті 46 цього Кодексу)

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( стаття 1223 ЦК України).

На момент відкриття спадщини та подання ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_2 , в силу положень статті ч. 1 ст. 532 ЦК України 1963 року та ст. 1260 ЦК України 2004 року, не мала права на спадкування, оскільки як усиновлена втратила особисті та майнові права щодо свого рідного батька і його кровних родичів та набула їх щодо усиновлювача - ОСОБА_3 і його родичів.

З огляду на вказане, рішення суду про визнання усиновлення недійсним відкриває можливості ОСОБА_2 для спадкування після смерті ОСОБА_12 , як спадкоємця другої черги, що унеможливлює спадкування ОСОБА_1 , як спадкоємцем третьої черги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду про визнання усиновлення недійсним за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_16 , треті особи: ОСОБА_4 , Деснянський відділ реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, однозначно стосується прав ОСОБА_1 , , відтак остання наділена правом на його оскарження.

З приводу законності рішення колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Оскільки усиновлення ОСОБА_2 відбулося у 2002 році, права і обов`язки сторін, що існували до 01 січня 2004 року, регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС).

Визнання усиновлення недійсним та скасування усиновлення допускається лише у судовому порядку (стаття 119 КпШС).

Відповідно до статей 120, 121 КпШС усиновлення могло бути визнано недійсним, якщо воно було проведено на підставі підроблених документів, або без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей (фіктивне усиновлення), або особою, яка не могла бути усиновителем, лише за заявою особи, права якої були порушені усиновленням, а також за заявою органів опіки і піклування та прокурора.

Правові підстави для скасування усиновлення визначалися статтею 123 КпШС, згідно з якою усиновлення скасовується, якщо воно суперечить інтересам дитини.

Як правило, це має місце тоді, коли усиновитель перестає турбуватися про усиновлену дитину, негативно впливає на неї, залишає без піклування.

Усиновлення може бути скасоване, якщо воно було проведено без згоди батьків усиновленого, самого усиновленого, другого з подружжя усиновителя, коли згода їх на усиновлення необхідна за законом (частина перша статті 104, статті 105 і 107 цього Кодексу), при умові, що скасування усиновлення не суперечить інтересам дитини. При скасуванні усиновлення має бути враховано бажання усиновленого, якщо він досяг десятирічного віку.

Відповідно до статті 124 КпШС скасування усиновлення не допускається, якщо до моменту пред`явлення вимоги про його скасування усиновлений досяг повноліття. Скасування усиновлення після досягнення усиновленим повноліття допускається, якщо діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям.

Аналогічні підстави для скасування усиновлення щодо особи, яка досягла повноліття містяться у положеннях статті 238 СК України, згідно з якими скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися.

Отже, усиновлення після досягнення повноліття може бути скасованим лише у разі, якщо діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям, або, якщо сімейні відносини між ними не склалися.

Оскільки ОСОБА_2 , яка є усиновленою, на день звернення до суду із цим позовом виповнилося 37 років, тобто вона досягла повноліття, її позовні вимоги не обґрунтовуються виключенням із установленого частиною першою статті 124 КпШС правила про можливість оскарження усиновлення після досягнення повноліття, а саме діяння усиновленого (усиновителя) загрожують життю або здоров`ю усиновителя (усиновленого), другому з подружжя або їх дітям, вона позбавлена права звертатись до суду із вимогами про скасування усиновлення.

Таким чином, для розгляду цієї справи відсутня необхідність для застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КпШС, яка передбачає скасування усиновлення з підстав відсутності згоди усиновленого, оскільки після досягнення особою повноліття, усиновлення може бути скасованим лише за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 124 КпШС.

Таким чином твердження позивача про те, що на момент усиновлення вона досягла п'ятнадцятирічного віку проте її згоди на усиновлення не запитували, що на її думку є підставою для визнання усиновлення недійсним, не заслуговує на увагу, адже спростовується вищенаведеним.

Разом із тим колегія судів зазначає, що позивач просив визнати усиновлення саме недійсним, а тому перелік правових підстав щодо визнання усиновлення недійсним, зазначених у статті 120 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, який був чинним на час усиновлення позивача, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню тому, недійсним може бути визнано усиновлення з підстав підроблення документів про усиновлення або з підстав відсутності мети усиновлення, тобто його фіктивності, однак не з підстав відсутності згоди дитини, яку усиновлюють.

На підтвердження фіктивності усиновлення, позивач посилалась на те, що ОСОБА_3 здійснив удочеріння фіктивно, по умовлянню її матері, з метою виїзду та оформлення документів для закордонного відрядження в Чехію на роботу строком три роки, яке в подальшому так і не відбулось з невідомих позивачу причин.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Жодних доказів, підтверджуючих фіктивність усиновлення позивач суду не надала.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме статті 120, 121 КпШС, дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання усиновлення недійсним, таких як відсутність згоди дитини і батьків, та небажання усиновлювача настання прав та обов`язків, що виникають внаслідок усиновлення.

Щодо визнання позову відповідачем ОСОБА_3 , апеляційний суд, керуючись положеннями частини першої статті 206 ЦПК України, не приймає таке визнання, оскільки воно порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд вважає, визнанням відповідачем позову свідчить про недобросовісність його дій, оскільки ОСОБА_3 може бути побічно зацікавлений у результатах розгляду даної справи на користь позивача ОСОБА_2 .

В свою чергу, про недобросовісність намірів позивача при зверненні до суду із даним позовом свідчить те, що достеменно знаючи про усиновлення, ОСОБА_2 ініціювала процедуру визнання усиновлення недійсним через більше ніж 20 років, зокрема тоді, коли у неї виникли спори із ОСОБА_1 щодо спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відтак, позивачем не доведено наявності підстав для визнання усиновлення недійсним, передбачених статтею 120 КпШС. Крім того, позивачем не доведено порушення її прав у зв`язку із усиновленням (стаття 121 КпШС), а тому позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Поряд із цим, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на те, що вимоги скарги в частині поновлення в актовому записі про народження дитини даних щодо батька, внесення змін в актові записи та скасування актових записів, виходить за межі повноважень апеляційного суду.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого останньою судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 5450,40 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Деснянський відділ реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсним усиновлення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останньою витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 5450,40 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.