Справа № 453/1348/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/2899/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.,

з участю: представника позивача Деркач О.Р.,

представників відповідача Свореня Ю.О.,

Мацієвської А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2024 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

06.10.2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», в подальшому перейменований на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»), звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №LVT6AK08642162 від 24.09.2008 року в розмірі 95392,84 доларів США, з яких станом на 28.09.2015 року: 19841,08 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 6326,31 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1838,97 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 62832,95 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 11,57 доларів США штраф (фіксована частина), 4541,97 доларів США штраф (процентна складова).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24.09.2008 року сторони уклали кредитний договір №LVT6AK08642162, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 18756,45 доларів США на термін до 23.09.2013 року із сплатою процентів та комісії за користування кредитними коштами.

Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами та комісією, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №LVT6AK08642162 від 24.09.2008 року у розмірі 90839 доларів США.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, застосувавши до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні заявленого позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за умовами кредитного договору, частина кредитних коштів у сумі 17028,11 доларів США надавалась для придбання автомобіля Nissan Sunny, який, в подальшому, був предметом забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, а решта 1191,97 доларів США на оплату страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; 6,83 доларів США на реєстрацію предмета застави; 510,84 доларів США на оплату винагороди банку за надання фінансового інструменту; 18,70 доларів США на оплату вартості поліса ОСЦПВ.

Наголошує, що кредитним договором було передбачено видачу кредиту в розмірі 17028,11 доларів США на придбання транспортного засобу, решту коштів 1728,34 доларів США він ніколи не отримував, а банк не надавав жодного документа, який би підтверджував факт виконання ним взятих на себе зобов`язань по видачі кредитних коштів саме у розмірі 18756,45 доларів США, більше того, згідно з наданим позивачем розрахунком, залишок заборгованості за наданим кредитом становить 19841,08 доларів США, що на 1084,63 доларів США більше від вказаної в договорі суми кредиту і на 2812,97 доларів США більше від фактично наданого банком кредиту.

Вважає, що банк в односторонньому порядку збільшив суму наданого кредиту, а суд у своєму рішенні, не конкретизувавши сум, стягнув з нього безпідставно 90839 доларів США, що в п`ять разів більше від наданого йому кредиту.

Також зазначає, що оскільки за умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов?язання, зокрема, з повернення кредиту та із сплати процентів до 24 числа кожного місяця впродовж строку кредитування до 23.09.2013 року, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Додає, що ним було сплачено в період з 24.09.2008 року по 10.09.2009 року 2988,39 доларів США, однак, незважаючи на це, розмір заборгованості по основному кредиту, що вказана у розрахунку, перевищує суму кредиту, яку нібито було надано банком, яка не лише не зменшилась порівняно із початковою сумою, вказаною у договорі, а збільшилась на 1084,63 доларів США.

Наголошує, що позивачем не представлено жодного доказу, який би підтвердив факт виконання банком своїх зобов?язань за кредитним договором в обсязі, що вказаний у позовній заяві та розрахунку заборгованості, а суд безпідставно задовольнив частково позовні вимоги банку.

Також зазначає, що позивач не надав жодного доказу, яким би підтверджувався факт невиконання умов договору, а покликається лише на розрахунок, який не може вважатись належним доказом існування заборгованості за договором.

Додає, що банк звернувся з позовом до суду у жовтні 2015 року, відтак, стягненню підлягали б прострочені щомісячні платежі за кредитним договором (по поверненню суми кредиту та процентів за кредитом) за період з жовтня 2012 року по 23.09.2013 року (строк дії договору), а за заборгованістю по неустойці за період з жовтня 2014 року по жовтень 2015 року. Зважаючи на це, максимальна сума, яку суд міг би стягнути з відповідача, становить 5972,52 доларів США.

Наголошує, що на момент звернення з даним позовом строк дії кредитного договору закінчився, тому нарахування неустойки не відповідає вимогам чинного законодавства України, а як вбачається із представленого банком розрахунку заборгованості, більша частина неустойки, яку банк просить з нього стягнути 29448,69 доларів США, нарахована після закінчення строку дії договору.

Вважає, що в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягали до задоволення, а в іншій частині необхідно було застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідач додає, що суд в рішенні посилався на те, що в договорі був встановлений п?ятирічний строк позовної давності, але і цей строк позивачем було порушено, оскільки з позовом до суду він звернувся по спливу більше п?яти років з того часу, коли відповідач, перестав сплачувати щомісячні внески для погашення суми по даному кредитному договору. При цьому, зауважує, що згідно з наданим позивачем розрахунком, останній платіж по договору було сплачено 10.09.2009 року.

Безпідставним вважає відповідач і стягнення комісії, оскільки нарахування комісії суперечить законодавству про захист прав споживачів.

18.10.2024 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, зазначає, що згідно з п.2.2 кредитного договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку предмет застави, яким відповідно до п.16.7 кредитного договору, є автомобіль марки Nissan Sunny, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в заставу банку. У підпункті 17.1.7 пункту 17.1 договору передбачено, що з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 5959,84 доларів США для сплати чергових страхових платежів, а отже, враховуючи вказані умови договору, ОСОБА_1 надано кредит на загальну суму 24716,29 доларів США.

Окрім того, позивач звертає увагу, що у статті 3.4 договору (Особливості сплати банком чергових страхових платежів) вказано, що для уникнення сумніву, положення цієї статті не поширюються на перші страхові платежі, які були або (1) сплачені позичальником самостійно до видачі кредиту або (2) включені у загальний розмір кредиту відповідно до пункту «б» статті 17.1.3 договору і погашаються позичальником у складі щомісячних платежів. Якщо позичальник не надав банку підтверджуючий документ про сплату чергових страхових платежів за договорами страхування станом на дату, коли вони повинні бути сплачені, банк має право самостійно сплатити такі страхові платежі протягом п`яти банківських днів замість позичальника (стаття 3.4.1 договору). Якщо банк скористається правом, передбаченим у статті 3.4.1 договору і сплатить чергові страхові платежі, то позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів відшкодувати банку суму сплачених коштів та усі інші витрати банку, пов`язані із здійсненням таких платежів. У разі непогашення позичальником такої заборгованості у вказаний строк, вона вважається простроченою (стаття 3.4.2 договору).

Зауважує, що оскільки умови договору відповідачем в частині сплати страхових платежів не виконувались, то такі страхові платежі списувались банком самостійно, як це передбачено наведеними умовами договору. Це, на переконання позивача, спростовує твердження апелянта про безпідставне збільшення сум заборгованості по кредиту, а саме: станом на 23.09.2009 року на суму 673,79 доларів США, станом на 23.09.2010 року на суму 688 доларів США, станом на 23.09.2011 року на суму 654,17 доларів США, станом на 21.09.2012 року на суму 52,18 доларів США.

Позивач вважає безпідставним твердження апелянта про ненадання доказу на підтвердження факту надання кредиту, оскільки таке спростовується п.17.4 договору, в якому передбачено, що з урахуванням положень договору статті 3.3, позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредит: а) в сумі 84800 грн. на поточний рахунок автосалону «АС-авто»…, б) в сумі 5936 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії ЗАО Страхова компанія «Інгострах».

Наголошує, що п.14.10 кредитного договору передбачено, що нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Відповідно до п.14.11 договору, сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Додає, що доказів визнання вказаних умов договорів недійсними, в тому числі й в частині комісії, апелянтом не надано.

Додатково, 06.02.2025 року стороною відповідача подано до апеляційного суду клопотання про постановлення в порядку статті 262 ЦПК України окремої ухвали щодо головуючого судді в суді першої інстанції Ясінського Ю.Є.

В судове засідання 01 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у відсутності відповідача, за участі його представників, та з участю представника позивача.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 10 квітня 2025 року о 12:35 год.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.09.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» (кредитодавець, банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитно-заставний договір №LVT6AK08642162, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 18756,45 доларів США, з яких: 17028,11 доларів США на придбання позичальником автомобіля (Nissan Sunny, 2008 року випуску, номер НОМЕР_1 ); 1191,97 доларів США на сплату перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; 6,83 доларів США на реєстрацію предмета застави; 510,84 доларів США на оплату винагороди банку за надання фінансового інструменту; 18,70 доларів США на оплату вартості поліса ОСЦПВ.

Кредит надано на термін до 23.09.2013 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами (15% річних) та інших платежів, зокрема комісії, на користь банку.

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено заставою вказаного вище автомобіля.

Пунктом 12.2.6 кредитного договору передбачено, що у випадку не усунення протягом встановленого строку події дефолту порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, зокрема, затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій: здійснити одностороннє розірвання договору; розірвати договір у судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави; застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України.

Згідно з положеннями п.14 кредитного договору, відповідальність за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором встановлена у виді пені та штрафів.

Пунктом 14.10 кредитного договору передбачено, що нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною.

У пункті 14.11 кредитного договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 (п`ять) років.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість за кредитним договором №LVT6AK08642162 від 24.09.2008 року становить 95392,84 доларів США, з яких станом на 26.08.2015 року: 19841,08 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 6326,31 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1838,97 доларів США заборгованість з комісії; 62832,95 доларів США загальна сума нарахованої пені; а також штрафи: 11,57 доларів США штраф (фіксована частина), 4541,97 доларів США штраф (процентна складова).

Із вказаного розрахунку встановлено, що останній платіж на погашення заборгованості відповідач здійснив 10.09.2009 року.

З долученої на стадії апеляційного розгляду справи копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року у справі №2-696/2011, яке набрало законної сили 26 квітня 2011 року, встановлено, що 23.06.2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №LVT6AK08642162 від 24.09.2008 року, станом на 05.05.2009 року, в розмірі 19449,73 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 17772,65 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 543,91 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 139,17 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 36,58 доларів США, а також штрафні санкції в сумі 957,43 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №LVT6AK08642162 від 24.09.2008 року, станом на 05.05.2009 року, в розмірі 148206 грн. 97 коп., що еквівалентно 19449,73 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль марки Nissan, модель Sunny, 2008 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова: НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

З наданих АТ КБ «Приватбанк» письмових документів встановлено, що виданий на підставі вказаного рішення суду виконавчий лист знаходився на примусовому виконанні і постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Сколівського районного управління юстиції від 13.02.2013 року повернутий стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що транспортний засіб, належний боржнику, не розшуканий органами ДАІ протягом року.

За змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом. Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, після звернення 23.06.2009 року до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, обрахованої станом на 05.05.2009 року, в розмірі 19449,73 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 17772,65 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 543,91 долар США; заборгованість по комісії за користування кредитом 139,17 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 36,58 доларів США, а також штрафні санкції в сумі 957,43 доларів США, у спосіб звернення стягнення на заставне майно, банк не мав права нараховувати позичальнику проценти за користування кредитними коштами, комісію, пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором та штрафні санкції, тому вимога позивача про стягнення заборгованості по процентам, пені, комісії та штрафам, які нараховані після 05.05.2009 року, є безпідставною.

Таким чином, до задоволення підлягає позов лише в частині стягнення з відповідача, як із позичальника, заборгованості за кредитним договором у розмірі 19449,73 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 17772,65 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 543,91 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 139,17 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 36,58 доларів США, штрафи в розмірі 957,43 доларів США.

Однак, у суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Частиною другою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Отже, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (п.73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (п.80), від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (п.61), №522/2201/15-ц (п.62) та №522/2110/15-ц (п.61), від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (п.71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (п.134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (п.51)).

З урахуванням наведених вище норм матеріального права й наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором у встановленому апеляційним судом розмірі 19449,73 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 17772,65 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 543,91 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 139,17 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 36,58 доларів США, а також штрафи в розмірі 957,43 доларів США, та поданням відповідачем до суду першої інстанції заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених банком позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність визначених законом підстав для застосування апеляційним судом наслідків спливу позовної давності, перебіг якої у спірних правовідносинах переривався 23.06.2009 року у зв`язку із зверненням банку з позовом до суду про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави, та 10.09.2009 року у зв`язку із внесенням відповідачем платежу на часткове погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки, звернувшись 06.10.2015 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк пропустив строк позовної давності, тому в задоволенні позову у вказаній частині необхідно відмовити за спливом позовної давності, у зв`язку з відсутністю поважних причин її пропуску.

Таким чином, з урахуванням наведених вище мотивів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів доходить висновку, що визначених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали відносно головуючого судді в суді першої інстанції Ясінського Ю.Є., як про це просить відповідач у своєму клопотанні від 06.02.2025 року, немає.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом відмови у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі, з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання відповідачем апеляційної скарги в розмірі 46382 грн. 39 коп., від сплати якого відповідач ОСОБА_1 звільнений на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №LVT6AK08642162 від 24 вересня 2008 року в розмірі 95392,84 доларів США відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 46382 (сорок шість тисяч триста вісімдесят дві) гривні 39 (тридцять дев`ять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 квітня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич