Справа № 161/6057/24 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/40/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 24 червня 2005 року.

Позивач зазначала, що за час шлюбу з відповідачем вони набули у власність автомобіль марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску. Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 , який, як їй стало відомо, відчужив його у серпні 2021 року без її згоди, а виручені за його продаж грошові кошти використав не в інтересах сім`ї.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати автомобіль марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, спільним майном подружжя її та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 78 897 грн 50 коп., а також 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 . За спільні кошти подружжя 23 липня 2007 року ОСОБА_1 придбала автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, який 02 липня 2007 року відчужила без його згоди, а виручені за його продаж грошові кошти використала не в інтересах сім`ї.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив суд визнати автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, спільним майном подружжя його та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 51 982 грн 45 коп., а також понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2024 року зустрічний позов позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та об`єднано позовні вимоги в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки спільного автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, у розмірі 78 897 грн 50 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені по справі судові витрати.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_5 та відмову у зустрічному позові ОСОБА_3 . Суд не звернув уваги на те, що виручені від продажу автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску грошові кошти ОСОБА_3 були використані на оплату послуг навчання дочки та сплату заборгованості за комунальні послуги, що було відомо позивачу та свідчить, що ці кошти були використані в інтересах сім`ї та на її потреби. Суд також залишив поза увагою ту обставину, що автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, зареєстрований за позивачем, остання 02 липня 2008 року відчужила без його згоди, а виручені за його продаж грошові кошти використала не в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних осіб згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог первісного позову про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля належить змінити, залишивши в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2005 року.

За час шлюбу за спільні кошти сторони придбали транспортний засіб марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 .

Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області від 04 липня 2023 року автомобіль марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, 07 серпня 2021 року був перереєстрований на нового власника.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

Крім того, норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц).

Вирішуючи питання про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні у випадку відчуження такого майна без згоди іншого з подружжя Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 виснувала такі правові висновки:

«68. За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

72. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст. 369 ЦК України, частина 3 та 4 ст. 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

73. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

76. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Щодо компенсації за належну частку у спільному майні подружжя.

78. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

79. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

112. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження майна без її згоди, однак, виходячи з обраного нею способу захисту (стягнення грошової компенсації вартості майна), суди дійшли в цілому правильного висновку про захист порушеного права шляхом присудження грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя».

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 відчужив автомобіль марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди позивача ОСОБА_1 , як другого з подружжя. На час відчуження відповідачем спірного автомобіля сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, що ними не заперечувалося. Наведене свідчить, що відповідач розпорядився спільним рухомим майном на власний розсуд та проти волі ОСОБА_1 , оскільки письмової згоди на відчуження спірного цінного майна вона не надавала. При цьому ОСОБА_3 не довів, що отримані за продаж вказаного майна грошові кошти він використав в інтересах сім`ї чи на її потреби, а тому вартість такого майна має бути врахована при поділі спільного майна подружжя.

Згідно з наданим позивачем ОСОБА_1 висновком № 06 експертного автотоварознавчого дослідження усередненої ринкової вартості автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, складеного 16 березня 2024 року судовим експертом ОСОБА_6 , його вартість на вторинному ринку становить 157 795 грн, а тому суд вважав, що розмір компенсації вартості частки вказаного автомобіля, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку поділу спільного майна подружжя, становить 78 897 грн 50 коп.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання компенсації вартості частки спільного сумісного майна, проданого відповідачем без її згоди та відома як співвласника такого майна є правильним.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що кошти, отримані від продажу спірного транспортного засобу були використані ОСОБА_3 на оплату заборгованості за комунальні послуги та оплату навчання дочки не заслуговують на увагу, оскільки доказів сплати заборгованості за комунальні послуги матеріали справи не містять, а виписка по рахунку відповідно до якої ОСОБА_3 переказував кошти на рахунок дочки щомісячно за період з 28 вересня 2023 року по 22 квітня 2024 року не є беззаперечним доказом, що перераховувались кошти саме від продажу автомобіля, оскільки спірний автомобіль відчужений 07 серпня 2021 року, а кошти дочці відповідач почав перераховувати після спливу двох років. Разом з тим відповідач зобов`язаний утримувати дочку, яка продовжує навчання.

Водночас суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що поданий позивачем висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 16 березня 2024 року № 06 не містить відомостей про те, що він підготовлений для подання до суду, як це передбачено ч. 5 ст. 106 ЦПК України.

У зв`язку з цим за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у цій справі була призначена судова автотоварознавча експертиза для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля.

Як вбачається з висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 18 березня 2025 року № 4588-Е, середня ринкова вартість автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, станом на дату проведення експертизи (18 березня 2025 року) становить 156 640 грн (а.с.202-209). Відповідно розмір компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у даному випадку становитиме 78 320 грн.

Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, зазначені норми матеріального права, наведені правові висновки Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у зазначеній частині ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення в частині задоволення вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «DaciaSandero», 2008 року випуску, належить змінити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля у розмірі 78 320 грн.

Щодо відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 23 червня 2007 року придбала автомобіль марки «Opel Omega», 1990 року випуску, який 02 липня 2008 року відчужила без його згоди, а виручені за його продаж грошові кошти використала не в інтересах.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 червня 2007 року за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб марки «Opel Omega», 1990 року випуску, який перереєстровано на іншого власника 02 липня 2008 року (а.с.68).

Згідно з висновком судового експерта № 11 від 26 квітня 2024 року усереднена вартість зазначеного автомобіля станом на 02 липня 2008 року могла становити 18 815 грн 28 коп. ОСОБА_3 здійснив розрахунок інфляційних втрат на зазначену вартість автомобіля за період з 02 липня 2008 року по 03 липня 2024 року на підставі ст. 625 ЦК України, розмір яких становить 103 964 грн 91 коп., відповідно розмір компенсації вартості 1/2 частки автомобіля становить за його розрахунком 51 982 грн 45 коп.

Разом з тим як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 на підтвердження викладених у зустрічний позовній заяві обставин про те, що станом на час відчуження позивачем вказаного автомобіля вони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, а також те, що отримані від реалізації автомобіля грошові кошти позивач витратила не в інтересах сім`ї, належних та допустимих доказів всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав і судом таких доказів під час розгляду справи не здобуто.

Суд також урахував і те, що з дня відчуження спірного автомобіля марки «Opel Omega», 1990 року випуску, минуло фактично 16 років. За цей тривалий проміжок часу подружжя ОСОБА_7 проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно виховували та утримували дчьку, і в даний період подружжям було придбано інший автомобіль марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, який є предметом первісного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції зустрічного позову не знайшли свого підтвердження. На підтвердження обставин, викладених в апеляційний скарзі, скаржник належних та допустимих доказів не надав, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті у зазначеній частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у зазначеній частині відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2024 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Dacia Sandero», 2008 року випуску, у розмірі 78 320 (сімдесят вісім тисяч триста двадцять) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: