НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

08 квітня 2025 рокуСправа № 336/2118/25

Суддя Новомиколаївського районного суду Запорізької області Губанов Р.О., розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та перевіривши дотримання позивачкою вимог ст.ст.175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України),

встановив:

1 квітня 2025 року з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшла вказана цивільна справа. Відповідно до ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Коваленка П.Л. від 07.03.2025 відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В заяві позивачка просить суд:

-надати дозвіл ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянці України, уродженці м. Вільнянськ Вільнянського району Запорізької області на тимчасові багаторазові виїзди за кордон неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, без дозволу (без згоди) та супроводу батька - ОСОБА_2 , до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шістнадцятирічного віку в супроводі матері або інших осіб, уповноважених матір`ю, на супровід дитини.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя виходить з такого.

За правилами частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ст.175 ЦПК України позовна заява, крім іншого, повинна містити чіткий зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги з зазначенням доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Окрім вказаного, слід звернути увагу позивачки на нормативно-правові акти України, які регулюють відносини з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.п.1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.3 Конвенції Об`єднаних націй «Про права дитини» (ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

З аналізу положень ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вбачається, що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.

Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен раз), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. В умовах воєнного стану виїзд за кордон дитини, що не досягла 16-ти річного віку дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків (усиновлювачів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року №383 були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, які доповнено пунктом 2-3, відповідно до якого у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України), документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Позивачка, вказуючи в позовній заяві про те, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, водночас відповідач такого дозволу не надає. До матеріалів справ не додано жодного доказу звернення позивачки до відповідача з відповідною вимогою, до того ж не додано доказу яким саме чином позивачка зверталася до відповідача для надання такого дозволу (листом, повідомлення в месенджерах, тощо), також в матеріалах справи відсутня відмова Держприкордонслужби у перетині державного кордону неповнолітньої дитини в супроводі позивачки, або іншої особи, уповноваженої позивачкою на супровід дитини.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі №766/15686/16-ц зазначено, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Судом встановлено, що в своїх позовних вимогах позивачка просить надати дозвіл на тимчасові багаторазові виїзди дитини, при цьому позивачка не обґрунтувала, не навела конкретного періоду виїзду дитини за кордон.

Крім того, за вимогами Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства» питання про тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька повинно бути розглянуто по-перше органом опіки та піклування, а у разі його не вирішення або невиконання цього рішення одним з батьків дитини, у судовому порядку.

Також слід зазначити, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч.4 ст.19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов`язковою. На підставі ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дітей, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

У матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи від органу опіки та піклування (висновок, рекомендації) про надання згоди на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини чи про відмову у цьому, а також відсутнє клопотання про витребування судом вказаного висновку у органу опіки та піклування.

За наведених обставин, суд вважає, що позовна заява не відповідає вимогам, передбаченим ст.ст.175, 177 ЦПК України та наявні підстави для залишення її без руху з наданням позивачці строку для усунення зазначених недоліків та підготовки позову належним чином із доданими документами, що підтверджують викладені в позові обставини.

Керуючись ст.ст.185, 260, 261, 263, 272 ЦПК України, суддя

ухвалив:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, залишити без руху.

Надати позивачці строк для усунення недоліку позовної заяви тривалістю десять днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Недоліки позовної заяви мають бути усунені шляхом подання до суду у строк, встановлений судом для усунення недоліків, виправленої позовної заяви з урахуванням зауважень, наведених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Роз`яснити позивачці, що у випадку невиконання цієї ухвали у встановлений судом строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернена позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її постановлення.

Суддя Р.О. Губанов