Справа № 127/4262/25
Провадження № 22-ц/801/872/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 рокуСправа № 127/4262/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вінницька міська рада,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Шишковською Анжелікою Борисівною, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року, ухвалену у складі судді Жмудя О. О. в м. Вінниці, дата складення повного судового рішення, відповідає даті постановлення ухвали, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Шишковську А. Б. звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вінницька міська рада про поділ будинковолодіння в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України: відсутністю доказів сплати судового збору у цій справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до позову на підтвердження сплати судового збору додано квитанцію № від 09 січня 2025 року, яка, як встановлено судом, вже була подана ОСОБА_1 у справі № 127/2166/25, в якій він звертався з аналогічним позовом та в якій позов ухвалою Вінницького міського суду від 30 січня 2025 року був повернутий позивачеві. Суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 у справі № 1540/3297/18 вказав, що позивач подаючи повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону), але має право повернути сплачений ним судовий збір відповідно до квитанції № від 09 січня 2025 року на суму 10 143,20 грн. у справі № 127/2166/25.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Шишковську А. В., через систему «Електронний суд» 07 березня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо обов`язку позивача повторно сплатити судовий збір, посилається на постанову Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі № 540/3297/18 та постанову від 12 жовтня 2023 року у справі № 160/554/23, однак у цих справах Верховний Суд виснував те, що: «Таке законодавче визначення передбачає, що на час вчинення процесуальної дії позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплатити судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду». Проте суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі щодо заборони використовувати первісний документ про сплату судового збору не врахував те, що позивачем було сплачено судовий збір відповідно до квитанції № від 09 січня 2025 року на суму 10 143,20 грн. та ухвалою цього ж суду від 30 січня 2025 року у справі № 127/2166/25 позовна заява визнана неподаною та повернута позивачеві. Отже поняття «залишення позову без розгляду в розумінні ст. 207 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року) та ст. 257 ЦПК України в діючій редакції та «позовна заява», яка вважається неподаною та повернута заявнику», не є тотожними поняттями, а тому ні стаття 6 ЗУ «Про судовий збір», ні постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2024 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» не містить вказівки про обов`язок повторної сплати судового збору у разі винесення судом ухвали про визнання позовної заяви неподаної та повернення її заявнику. Відтак квитанція про сплату судового збору № від 09 січня 2025 року на суму 10 143,20 грн. є належним доказом сплати позивачем судового збору за ставкою, встановленою ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (пункт 7 частини 1 статті 353 ЦПК України, частина 2 статті 369 ЦПК України).

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-в лютому 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Шишковську А. Б. звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вінницька міська рада про поділ будинковолодіння в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с. 1 6);

-ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с. 110 112);

-подано заяву про усунення недоліків, в якій ОСОБА_1 вказав, що суд першої інстанції залишаючи позовну заяву без руху не надав оцінки тій обставині, що справа № 127/1166/25, по якій судовий збір було сплачено позивачем і зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України, не розглядалася по суті, оскільки позовна заява, згідно відомостей з ЄДРСР та офіційного веб-сайту судової влади України, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року повернута позивачеві. Сплачена сума судового збору повернута не була. При цьому чинне законодавство на містить заборони для позивача при повторному зверненні до суду подати документ про сплату судового збору якщо належно сплачена ним сума не була повернута судом. Таким чином на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позовної заяви позивачем долучено платіжний документ: № від 09 січня 2025 року на суму 10 143,20 грн (а.с. 114 120);

-ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві (а.с. 121-122)

Повертаючи позовну заяву позивачеві на підставі статті 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, зокрема, не сплачено судовий збір, а долучена до позовної заяви квитанція про сплату судового збору на суму 10 143,20 грн не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у цій справі, оскільки ця квитанція була долучена до позовної заяви в іншій цивільній справі № 127/2166/25, в якій позовна заява ухвалою суду повернута позивачу, а питання про повернення судового збору позивачеві судом не вирішувалось.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини 4 статті 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір», суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Зарахування коштів до державного бюджету України свідчить про те, що з моменту їх зарахування вони стають коштами дохідної частини Державного бюджету України, однак повинні витрачатись на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. При цьому, виходячи зі змісту зазначеної норми, законодавство не визначає, що кошти державного бюджету, які зараховані до державного бюджету за розгляд певної справи певним судом повинні витрачатись лише на функціонування цього суду.

Розміри судового збору, що надійшли за розгляд справ судами України, враховуються по кожному суду за їх надходження, застосування пільг щодо сплати судового збору та їх використання суди звітують перед Державною судовою адміністрацією України, а ДСА України - перед Державною службою статистики України.

Отже, судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України.

З урахуванням перехідних положень ЦПК України, в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року, а саме п.15.2 в суді функціонує автоматизована система документообігу суду.

Комп`ютерною програмою «Д-3» реалізовано функцію щодо перевірки надходження коштів, згідно платіжного документа, який поданий стороною, до спеціального фонду Державного бюджету України, шляхом надсилання в автоматичному режимі Державною казначейською службою України на адресу суду відомостей про зарахування таких коштів, та у разі їх надходження, в автоматичному режимі здійснюється поєднання платіжного документа із обліково-статистичною карткою (далі ОСК) на цивільну справу, по якій було сплачено судовий збір.

Саме у вказаний вище спосіб, щодо виконання вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір», суд здійснює перевірку зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позовної заяви позивачем долучено платіжний документ: квитанцію № від 09 січня 2025 року про сплату судового збору в розмірі 10 143,20 грн. (а.с. 27).

Як встановлено судом першої інстанції, при перевірці зарахування сплаченого позивачем судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України встановлено, що судовий збір за квитанцією про сплату № від 09 січня 2025 на суму 10 143,20 грн сплачено за подання до суду позовної заяви в іншій справі: № 127/2166/25, в якій позовна заява ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року повернута позивачеві, питання про повернення судового збору судом не вирішувалось.

Отже, судовий збір було сплачено ОСОБА_1 за місцем розгляду справи та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України. В свою чергу, позивач не вимагав повернення раніше сплаченої суми судового збору, хоча таке право встановлено законом (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини 7 статті 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

При цьому, чинне законодавство не містить заборони для позивача при повторному зверненні до суду додати первісний документ про сплату судового збору, якщо належно сплачена ним сума не була повернута судом.

Відтак, оскільки чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено обмежень щодо повторного подання платіжного доручення про сплату судового збору у разі визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що в такому випадку позивач не позбавлений можливості при зверненні до суду подати повторно платіжне доручення про сплату судового збору, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції не врахував письмових пояснень позивача на виконання вимог ухвали суду без руху, які по суті є тотожними доводам апеляційної скарги, внаслідок чого, дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.

Отже, з урахуванням того, що позивач має право на повернення судового збору у справі № 127/2166/25 (яким він не скористався), неврахування наданої ним квитанції на підтвердження сплати судового збору у справі яка наразі розглядається (кошти зараховано до Державного бюджету, їх розмір є належним), - є надмірним формалізмом, а повернення позовної заяви з цих підстав формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 1540/3297/18, є помилковим, оскільки він не релевантний для даної справи: у справі №1540/3297/18 судом було залишено позов без розгляду, а згідно частини п`ятої статті 6 Закону України «Про судовий збір», за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах, тобто є пряма вказівка Закону про неможливість використання як доказу сплати судового збору квитанції, яка була подана в іншій справі, стосується виключно випадку залишення позову без розгляду.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, що призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відтак ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року слід скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (пункт 4 частини 1 статті 379 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Шишковською Анжелікою Борисівною, - задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк