Справа № 473/3417/24
РІШЕННЯ

іменем України

"02" квітня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Ротар М.М.

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи Морозової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРІУС БУМ», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання кредитного договору недійсним

встановив:

в червні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «СПЕРІУС БУМ», в якому просила визнати недійсними положення п. 1.6., п. 1.10, п.п. 1.10.1, п.п. 1.10.2., п.1.14, п.3.5 та п.3.6., п.5.3. укладеного ТОВ «Інфінанс» з ОСОБА_1 Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 02.02.2020р.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка зазначила, що вказані пункти договору підлягають визнанню недійсними, так як суперечать принципу розумності, співмірності і пропорційності та не відповідають вимогам ч. 2 та ч. 10 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є очевидно несправедливими.

Під час укладення оспорюваного Договору позики були істотним чином порушені права позивача, так як вона, в силу своєї необізнаності в даних правовідносинах, не мала фактичної можливості не тільки ознайомитися з усіма умовами кредитування, в тому числі і неусвідомлювана розміру реальної відповідальності, зокрема реальної річної процентної ставки, яка буде застосована, в тому числі і за прострочення повернення незначної суми кредиту, яка склала 3 000 грн., а також не усвідомлювала та не могла собі представити негативні наслідків, що не могло та не відповідає волевиявленню мого позивача, не було вільним і не відповідало її дійсної внутрішній волі та переконанням.

Таким чином, сторони договору споживчого кредитування не досягли згоди щодо усіх істотних умов необхідними для договорів даного виду, зокрема щодо п. 1.6., п. 1.10, п.п. 1.10.1, п.п. 1.10.2., п.1.14, п.3.5 та п.3.6., п.5.3. оспорюваного Договору.

Ухвалою суду 28 червня 2024 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

12 серпня 2024 року від третьої особи ТОВ «Коллект Центр» на адресу суду надійшли письмові пояснення в порядку ст..43 ЦПК.

Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року замінено відповідача ТОВ «Інфінанс» на належного відповідача ТОВ «СПЕРІУС БУМ».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Величко М.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «СПЕРІУС БУМ» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину свої неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався.

В судовому засідання представник третьої особи ТОВ «Коллект Центр» заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що кредитний договір було підписано позивачем та кредитором, сторони досягли згоди з усіх істотних умов, позивач тривалий час виконувала умови договору, підписувала додаткові угоди, отже своїми діями підтвердила про визнання нею правочину. Крім того вважали, що подавши до суду позовну заяву про визнання окремих пунктів кредитного договору через більше як чотири роки після укладення кредитного договору, позивач намагається затягнути розгляд справи за позовом ТОВ «Коллект Центр до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту. Вважали, що строк позовної давності сплив.

Представник третьої особи ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку.

В судовому засіданні було встановлено, що 02.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та позичальником, яким є ОСОБА_1 було укладено Договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту згідно Заявки - анкети на умовах Пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики № від 01.03.2020 р., що акцептована відповідачем 01.03.2020року, шляхом підписання електронним підписом позивача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України).

Згідно п. 1.1 Договору Товариство надає Позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту (надалі по тексту - «кредит») для власних потреб на умовах цього Договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «POZICHKA» (надалі - Правила), які є невід`ємною частиною Договору, а Позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим Договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами.

Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000,00 грн., в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного cторонами. Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається cторонами відповідно до умов договору.

Зазначений договір був підписаний за допомогою генерації і надсилання одноразового ідентифікатора, використаного для підписання Заявки.

Позивачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем (ТОВ «Інфінанс») було перераховано грошові кошти в розмірі 3 000 грн.

Підписанням договору позики, позивачка підтвердила, що вона ознайомилась з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та їй було надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 ЦК України.

14 липня 2021 року ТОВ «Інфінанс» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» договір факторингу №14-07/21, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № від 02 лютого 2020 року.

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» за плату право грошової вимоги до позивача ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № від 02 лютого 2020 року.

05 лютого 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 02 лютого 2020р. (справа № 473/649/24) в сумі 36 12,75 грн., із яких: 3 000 грн. - основна сума заборгованості (тіло кредиту); 36 121,75 - заборгованість за відсотками нарахованими за період з 02.02.2020 по 14.07.2021р., а також судові витрати в розмірі: 3 028,00 грн. - судового збору та 13 000,00 грн. - витрат на правничу допомогу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вважала, що частина положень Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 02.02.2020р., а саме: п. 1.6., п. 1.10, п.п. п.п. 1.10.2., п.1.14, п.3.5 та п.3.6., п.5.3. підлягають визнанню недійсними, оскільки суперечать принципу розумності, співмірності і пропорційності та не відповідають вимогам ч.2 та ч.10 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є очевидно несправедливими, а саме:

Пункт 1.6, який передбачав, що до умов даного Договору застосовуються фіксована процентна ставка. Порядок обчислення процентної ставки встановлюється цим пунктом Договору та Правилами. Максимальний строк (кількість календарних днів користування Кредитом (траншем) Діючий ліміт (сума) кредиту (в національній валюті) Максимальна відсоткова ставка, нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості 30 календарних днів 20 000,00 гривень 1,75 % Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються Сторонами у Додатку №1 та Додатку №2 до Договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку №3 та Додатку №4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Відсотки за користування поточним кредитом (траншем) нараховується за один календарний день від фактичної суми грошових коштів, які Позичальник зобов`язаний повернути Товариству в рамках наданого кредиту (траншу) в день такого нарахування.

Пункт 1.10, який передбачав, що строк останнього траншу не може перевищувати строк, вказаний в п. 1.2. Договору. Максимальна вартість кредиту за діючим лімітом у грошовому вираженні становить: 735 грн. Максимальна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 638,75 %

Пункт 1.14., який передбачав, що максимальна річна відсоткова ставка за кредитом становить 638,75%.

Пункт 3.5, в якому сторони окремо погодили, що у випадку користування Позичальником Кредитом (траншем) понад строк, встановлений відповідно до п.1.15 Договору або додатковими угодами між Сторонами, зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період фактичного користування Кредитом (траншем), при цьому у випадку, якщо відсоткова ставка за користування кредитом (траншем), що встановлена відповідно до п. 1.15 цього Договору менша ніж 1,75 (одна ціла сімдесят п`ять сотих) відсотків від суми Кредиту (траншу) за кожен день користування Кредитом (траншем), то правила нарахування процентів за відсотковою, ставкою визначеною відповідно до п.1.15 Договору скасовуються з першого дня прострочення Кредитом (траншем) і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом (траншем), а саме 1,75 (одна ціла сімдесят п`ять сотих) відсотків за кожен день користування Кредитом (траншем), починаючи з дати першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення Кредиту (траншу). Причому, Сторони погодили, що Товариство має право застосувати до Позичальника одноразовий штраф за неналежне виконання умов Договору, у зв`язку з неповерненням кредиту Позичальником у обумовлений строк Сторонами, який розраховується як сума залишку коштів за кожний день користування кредитом (траншем), в період строкового користування кредитом (траншем) помножена на відсоткову ставку, яка розраховується по формулі 1,75% мінус

Відсоткова ставка встановлена відповідно до п.1.15 Договору.

Пункт 3.6, яким було передбачено, що у разі подовження Позичальником строку користування кредитом в порядку, визначеному в п. 8. Правил, плата на подовжений строк користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 1,75 % в день. Перебіг нового (зміненого) строку користування кредитом починається з дня, що настає за днем погашення Позичальником фактично нарахованих процентів за користування поточним кредитом, можливої пені, за наявності вимоги Товариства про її сплату, та інших нарахувань (у разі наявності простроченої заборгованості).

Проценти, що зазначені у даному пункті Договору, починають нараховуватися з дня, що настає за днем погашення Позичальником фактично нарахованих процентів за користування поточним кредитом, можливої пені, за наявності вимоги Товариства про її сплату, та інших нарахувань (у разі наявності простроченої заборгованості), до кінцевої дати погашення кредиту (зміненого терміну платежу) (включно) або виходячи з дати дострокового погашення кредиту (тобто за фактичну кількість календарних днів користування кредитом).

Пункт 3.7, який передбачав, що у випадку прострочення сплати заборгованості за договором черговість погашення вимог здійснюється у такій послідовності: у першу чергу - нарахування відповідно до п.5.3. та п. 3.5. даного Договору, за наявності вимоги Товариства про сплату таких нарахувань, у другу чергу сплачується прострочені проценти за користування кредитом, у третю чергу сплачуються сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом.

Пункт 5.3., яким передбачено, що у разі прострочення Позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом частково/або у повному обсязі Позичальник самостійно нараховує та сплачує Товариству, на його вимогу, пеню в розмірі 1,75 % від несвоєчасно сплаченої суми (кредиту та відсотків) за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється із врахуванням п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 5.4. Отримання (Вимагання) Товариством від Позичальника платежів в рахунок оплати пені (неустойки) за прострочення Позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом є правом Товариства, а не його обов`язком.

Позивачка зазначає, що під час укладення оспорюваного Договору позики у даному випадку надання споживчого кредиту були істотним чином порушені її права, так як вона в силу своєї необізнаності в даних правовідносинах, не мала фактичної можливості не тільки ознайомитися з усіма умовами кредитування, в тому числі і неусвідомлювана розміру реальної відповідальності, зокрема реальної річної процентної ставки, яка буде застосована, в тому числі і за прострочення повернення незначної суми кредиту, яка склала 3 000 грн., а також не усвідомлювала та не могла собі представити таких негативні наслідків.

Суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Зазначені умови є публічною пропозицією у розумінні ст. ст 641, 644 Цивільного кодексу України.

Відповідно до умов Договору позики, який був укладений між позивачкою та ТОВ «Інфінанс» кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії на наступних умовах: мета отримання кредиту - для власних потреб, загальний (максимальний) розмір кредитної лінії - 20 000,00 грн., максимальний строк користування кожним траншем Кредиту - 30 календарних днів, максимальна процентна ставка яка нараховується за один календарний день на суму фактичної заборгованості - 1,75%, строк дії Договору позики - 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами.

Позивачем в судовому засіданні не заперечується факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.

Договори укладаються на власний розсуд сторін з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно до ст. ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, та беручи до уваги ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

В судовому засіданні було встановлено, що 01.03.2020 року позивачем ОСОБА_1 була оформлена Заявка-анкета № в рамках Договору позики, щодо отримання 4-го траншу кредиту в розмір 3 000, 00 грн. строком на 30 днів, яка була підписана позичальником електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений позивачем в особистому кабінеті на сайті Кредитодавця.

01.03.2020 року ТОВ «Інфінанс» була надіслана пропозиція надання 4-го траншу кредиту відповідно до Заявки-анкети позивача № від 01.03.2020 в рамках Договору позики (оферта) на наступних умовах: розмір кредиту (траншу) - 3 000,00 грн.; строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; строк дії договору позики 3 (три) роки; відсоткова ставка 1,75 % за 1 день користування кредитом; річна відсоткова ставка 638,75%; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить: 1 575,00 грн.; реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) становить 638,75%

01.03.2020 року позивачем ОСОБА_1 був підписаний Акцепт оферти від 01.03.2020р. на отримання 4-го траншу кредиту відповідно до Заявки-анкети позичальника № від 01.03.2020 в рамках договору позики на запропонованих умовах. Акцепт був підписаний позичальником електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений Позичальником в особистому кабінеті на сайті Кредитодавця.

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2, 7.3 та 7.4 Договору позики встановлено, що позивач ОСОБА_1 підтверджує, що вона самостійно перед укладанням даного Договору повністю ознайомилась з Правилами, викладеними на веб-сайті Товариства, Проектом Договору і які відповідають умовам даного Договору, та погоджується з ними.

Підписанням Заявки-Анкети та/або цього Договору позивач ОСОБА_1 підтвердила, що вона до укладення даного Договору отримала вичерпну інформацію в письмовій формі про умови надання кредиту і що один з оригіналів цього Договору був їй переданий та підтвердила, що вона уклала цей договір на сприятливих для себе умовах, у тому числі з отриманням повної інформації від відповідача, достатньої та необхідної для прийняття рішення щодо укладення договору, що відповідає її внутрішній волі.

Позивач, як позичальник здійснила дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, відповідачем було перераховано грошові кошти.

Зазначені умови є публічною пропозицією розумінні ст. ст. 641, 644 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

В судовому засіданні було встановлено, що кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо.

Позивач, підписавши кредитний договір в електронному вигляді електронним підписом, засвідчила, що вона погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором, в тому числі, щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Кредитний договір було підписано позивачем та кредитором, сторони досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Факт особистого підпису кредитного договору позивачем не оспорюється.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Верховний Суд України у своїй постанові від 08.06.2016р. (справа № 6-330цс16) зазначив, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХП є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Відповідно до правового висновку викладеного в Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 12.04.2022 по справі №756/6038/20 незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Отже, умови, на яких укладався кредитний договір щодо розміру відсоткової ставки не можна трактувати як несправедливі по відношенню до позичальника.

Окрім того, позивач не був позбавлений можливості відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення кредитора в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цим договором та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк позивач від договору не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору.

Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже судом було встановлено, що всі істотні умови кредитного договору були дотримані, зокрема: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, і у відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним. Договір укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами.

Позивач тривалий час виконувала умови договору, підписувала додаткові угоди. Також зверталася із заявами про отримання траншів, отримувала такі транші, а також погашала заборгованість, отримувала грошові кошти за новим траншем, тому суд приходить до висновку, що умови договору були відомі позивачу, вона їх прийняла в повному обсязі та частково виконувала, що свідчить про те, що своїми діями позивач ствердила про визнання нею правочину.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач після підписання договору оспорювала або намагалася змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір, укладений між сторонами, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялись у формі, встановленій законом; оспорюванні пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

А тому суд приходить до висновку , що відсутні будь-які підстави для визнання пунктів кредитного договору недійсними.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подання до суду наявних в учасника справи доказів є його прямим обов`язком. Суд же за результатами розгляду спору має зробити у відповідних судових актах свій висновок про те, що стверджуване однією стороною на підтримку своєї позиції є більше ймовірним, аніж заперечення іншої сторони проти цього. Фактично кожне судове рішення ґрунтується на доказах, поданих учасниками справи. Лише за їхньої наявності можна встановити факт порушення матеріального права та правильність застосування відповідних норм процесуальних кодексів. Якщо ж докази відсутні, то не можна говорити й про порушення права. В свою чергу відсутність порушеного права свідчить про відсутність спору як такого. Тому, незалежно від юрисдикції суду, саме докази у судовій справі - це основа будь-якого судового процесу, і вони мають ґрунтуватися виключно на принципах законності, належності та допустимості.

Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин справи, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95, 258,2 59, 354, 355 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРІУС БУМ», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання договору недійсним відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення (ухвала), якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення вигоотовлено 14 квітня 2025 року.

Суддя М.М. Ротар