Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/202/19
Провадження № 2/332/66/25
10 квітня 2025 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Яцуна О.С.,
при секретарі судового засідання: Чуб С.В.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У січні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.03.2017, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. 18.12.2017 відповідачем була припинена підприємницька діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 29.10.2018 має заборгованість у розмірі 108 824,18 грн, що позивач АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача на їх користь, а також судовий збір в розмірі 1 921,00 грн.
Заочним рішенням суду від 12.03.2019 позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені у повному обсязі.
Ухвалою суду від 12.10.2023 вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до судового засідання повторно не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, натомість висловив свою позицію щодо заявлених позовних вимог у заяві про перегляд заочного рішення.
Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
28.03.2017 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг «КУБ», використавши електронний цифровий підпис (а.с. 12-13).
26.04.2017, на підставі укладеного договору, позивачем перераховано на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 7-11) та меморіальним ордером № HSAV6BPOKH від 26.04.2017 (а.с. 7-зворотний бік).
Таким чином позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.
У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 29.10.2018 має заборгованість в сумі 108 824,18 грн, що складається з наступного: 49 941,54 грн заборгованості за кредитом; 23 346,72 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3 та 3.2.8.9.1 Умов; 11 916,81 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахованої згідно пунктів 3.2.8.3.2 та 3.2.8.9 Умов; 23 619,11 грн заборгованість за пенею, нарахованої згідно п. 3.2.8.10.1 Умов, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 6).
18.12.2017 відповідачем припинена підприємницька діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 20).
Частиною 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції, чинній на момент припинення відповідачем підприємницької діяльності 18.12.2017 01.01.2017), передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
З правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 у справі № 6-125цс13 слідує, що відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Аналогічна позиція висловлена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про перегляд заочного рішення, в якій була висловлена його позиція щодо спору по суті. Відповідач підтверджує, що 28.03.2017 між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого йому було перераховано кошти в розмірі 50 000,00 грн. Відповідач зазначає, що позивач просить суд стягнути з нього на їх користь загальну суму в розмірі 108 824,18 грн, в той же час за виконавчим провадженням № 59549116, відкритим на виконання заочного рішення суду від 12.03.2019, сума до стягнення становить 110 745,18 грн і за рахунок коштів кредитного ліміту кредитної картки, виданої за умовами договору № б/н від 28.03.2017, в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором вже було стягнуто 90 185,00 грн. Отже, заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і розрахунку, наданому позивачем. Надані позивачем виписка та рахунок заборгованості підготовлені працівником банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача, а тому вони не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, зазначених у них. Матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують наявність заборгованості саме в сумі 108 824,18 грн, враховуючи, що згідно Анкети-заяви був наданий кредит в сумі 50 000,00 грн. Разом з цим, позивачем порушені вимоги ст. 175 ЦПК України при зверненні до суду з відповідним позовом, а саме не зазначені: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем, АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Як доказ укладення договору з відповідачем банк надав Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання послуги «КУБ» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с. 13-19).
Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в рамках справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, судом встановлено, що у Анкеті-заяві, укладеній 28.03.2017 та підписаній представником АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 за допомогою ЕЦП, передбачені наступні умови: строк кредиту 12 місяців з моменту видачі коштів (п. 1.3); проценти (комісія) за користування кредитом 2% на місяць від початкового розміру кредиту (п. 1.4); порядок погашення заборгованості за кредитом щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в який було здійснено видачу коштів (п. 1.5); проценти за користування кредитом у випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, зазначеним в п. 1.5 Анкети-заяви 4% на місяць від суми заборгованості. При цьому сплачується неустойка в розмірі і згідно розділу 3.2.8 Умов та Правил надання банківських послуг (п. 1.6) (а.с. 13).
Тобто, з цієї Анкета-заяви вбачається, що сторони кредитного договору обумовили строк кредиту, сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами та сплату конкретних відсотків у разі порушення позичальником зобов`язання.
Разом з цим при ухваленні рішення суд враховує, що матеріали справи не містять доказів про те, що Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», наявний в матеріалах справи на а.с. 14-19, визнавався відповідачем як беззаперечна умова кредитного договору, більш того зазначений документ не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.03.2017, шляхом підписання Анкети-заяви.
Отже, в ході розгляду справи суд дійшов до висновку про задоволеннях позовних вимог частково, на суму 85 205,07 грн, що складається з наступного: 49 941,54 грн заборгованості за кредитом; 23 346,72 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість згідно пунктів 3.2.8.3.3 та 3.2.8.9.1 Умов; 11 916,81 грн заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахованої згідно пунктів 3.2.8.3.2 та 3.2.8.9 Умов.
Вказана сума обґрунтована наступним.
Сума кредиту становила 50 000,00 грн, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи та не заперечується учасниками справи. В рахунок погашення заборгованості відповідачем були внесені кошти в розмірі 58,46 грн (платіж від 04.06.2017) (а.с. 6). Отже, сума, що залишилась до стягнення становить 49 941,54 грн (50 000,00 грн 85,46 грн = 49 941,54 грн).
Проценти (комісія) за користування кредитом, згідно п. 1.4 Анкети-заяви, 2% на місяць від початкового розміру кредиту. 2% від 50 000,00 грн становлять 1 000,00 грн. Тобто, за 12 місяців користування кредитом така комісія повинна становити 12 000,00 грн. В рахунок погашення заборгованості відповідачем були внесені кошти в розмірі 83,19 грн (платіж від 26.05.2017) (а.с. 6). Отже, сума, що залишилась до стягнення становить 11 916,81 грн (12 000,00 грн 83,19 грн = 11 916,81 грн).
Проценти за користування кредитом у випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, зазначеним в п. 1.5 Анкети-заяви, згідно п. 1.6 Анкети-заяви, 4% на місяць від суми заборгованості. В цій частині позов також підлягає задоволенню у повному обсязі в сумі 23 346,72 грн.
Щодо вимог в частині заборгованості за пенею, нарахованої згідно п. 3.2.8.10.1 Умов в сумі 23 619,11 грн, то вони задоволенню не підлягають, з огляду на те, що в п. 1.6 Анкети-заяви міститься посилання на Розділ 3.2.8 Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких така пеня підлягає стягненню у разі порушення умов п. 1.5. Оскільки суд дійшов до висновку про те, що Витяг з Умов не вважається частиною кредитного договору, то і пеня, що передбачена до стягнення Умовами, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідач не погоджується з наданим позивачем розрахунком, однак не надає контррозрахунку, а також доказів на підтвердження повної або часткової сплати заборгованості. Позиція відповідача щодо того, що в рамках виконавчого провадження за рахунок коштів кредитного ліміту вже стягнута сума 90 185,00 грн також не має жодного документального підтвердження.
Доводи відповідача в частині порушення позивачем ст. 175 ЦПК України при зверненні до суду суд до уваги не приймає, мотивуючи своє рішення наступним.
Відповідач зазначає про порушення позивачем:
-п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Наведене спростовується інформацією, зазначеною позивачем в п. 5 позову (а.с. 4). Крім того, з даного питання суд зазначає, що Конституційний Суд Україні в своєму рішенні від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 дійшов до такого висновку з урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист;
-п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Наведене також спростовується інформацією, зазначеною позивачем в п. 8 позову (а.с. 4-зворотний бік);
-п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не надано підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Наведене спростовується інформацією, зазначеною позивачем в позові (а.с. 2).
Тобто, з матеріалів справи вбачається дотримання позивачем приписів ст. 175 ЦПК України при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_1 , а тому доводи останнього є безпідставними.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені на 78,3%, а тому судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку, становить 1 504,14 грн. При цьому суд враховує, що відповідач є учасником бойових дій, на підтвердження чого ним долучена копія посвідчення Серії НОМЕР_2 (а.с. 67). Разом з цим, суд звертає увагу відповідача ОСОБА_1 на те, що сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів. Оскільки питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не пов`язано з порушенням права на його соціальний захист саме як учасника бойових дій, а також з виконанням військового обов`язку та під час виконання службових обов`язків, судовий збір має бути сплачений на загальних підставах. Відтак, відповідач не звільнений від сплати судового збору згідно п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 3 ст. 288 ЦПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.
Суддя О.С. Яцун