Дата документу 08.04.2025
Справа № 334/8499/24
Провадження № 2/334/339/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2025 року

Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Соломонової А.В., Алєйніковій О.В.

за участі представника позивача Старікова Є.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Старіков Євген Олексійович, до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтований наступним.

13.11.2012 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1069.

Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2023 (справа № 334/957/23) шлюб було розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

11.03.2019 року під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу №1927, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. сторонами за спільні кошти сімейного бюджету було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 44,18 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після придбання квартири позивачка разом з чоловіком та сином якийсь час у ній проживали, що підтверджується відомостями про зареєстроване місце проживання у паспортах сторін. Проте з початком повномасштабного вторгнення позивачка з сином виїхали за кордон і наразі тимчасово проживають там.

Врегулювати спір мирним шляхом та здійснити поділ спільної квартири у позасудовому порядку відповідач відмовляється продати спільну квартиру та поділити виручені з продажу кошти відповідач відхиляє.

Позивачка вказує на те, що квартира є неподільною річчю, вона не проживає в ній та не зможе у майбутньому там проживати, спільне користування квартирою є неможливим.

В зв`язку із викладеним просить виділити в особисту приватну власність ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) двокімнатну квартиру загальною площею 44,18 кв. м„ що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за 1/2 частку вартості двокімнатної квартири загальною площею 44,18 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) у розмірі 394700,49 грн.;

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати, а саме: витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 3157,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40000,00 грн.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позові.

Відповідач в судове засіданні не з`явився, повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позов з мотивів, викладених у відзиві. Відповідно до відзиву відповідач визнає, що з 13.11.2012 року Позивач та Відповідач перебували у шлюбі до 19.04.2023. За час спільного проживання у подружжя з`явилась дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11.03.2019 р. подружжям була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 44,18 кв.м.

Відповідач заявляє, що ніколи не чинив перешкод позивачці та спільній дитині у користуванні і володінні спільним майном, не заперечував проти спільного володіння цим майном, тощо, з огляду на що, виключається можливість застосування норми ст. 365 ЦК України, в частині неможливості спільного володіння. Більш того, Відповідач не проти рівного поділу часток вищевказаного майна, відповідно до ст. 70 СК України.

Для Відповідача стягнення грошових коштів вартості спільного майна є надмірним та неможливим для виконання тягарем. Середній дохід за 2024 рік Відповідача склав приблизно 26 тисяч грн. на місяць, що підтверджується податковою декларацією за 2024 рік.

Окрім того, з цих грошей відповідач в тому числі виконує рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/957/23 від 19.04.2023р., щодо сплати аліментів на спільну дитину.

Таким чином, у Відповідача не буде грошових коштів, котрі він зможе сплатити у вигляді половини вартості спільної квартири.

Окрім того, навіть у випадку залишення права власності повністю за Відповідачем, він не зможе реалізувати його шляхом продажу квартири з огляду на прописку в ній спільної дитини (і Позивач і Відповідач зареєстровані за однією адресою - що підтверджується інформацією з позовної заяви), а також витягом з реєстру територіальної громади, щодо адреси реєстрації місця проживання дитини.

Відповідач не проти залишення права власності на спільне майно за Позивачем із виплатою йому половини вартості спільного майна.

Так, Позивачка ніколи не зверталась до Відповідача, з такою пропозицією, щодо залишення квартири їй та дитині із виплатою йому грошової вартості її частини, на що б обов`язково отримала б згоду.

Відповідач вважає, що заявлений позивачкою розмір судових витрат на професійну правничу допомогу - 40000 грн., є завищеним, оскільки не є співмірним з ціною позову та з обсягом правничої допомоги, а також з рівнем складності цієї справи.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи: відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 20000 грн., остаточний розмір яких залежатиме від обсягу наданої правничої допомоги.

Представник відповідача просив задовольнити позовну заяву про поділ майна подружжя частково, здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: виділити в особисту приватну власність ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) частину двокімнатної квартири загальною площею 44,18 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта майна 101). В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд приходить наступного.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.11.2012 року по 19.05.2023 року.

Під час шлюбу 11.03.2019 року на підставі договору купівлі-продажу №1927, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., сторонами за спільні кошти сімейного бюджету було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 44,18 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартира за адресою: АДРЕСА_2 складає 789400,99 грн.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року по справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21) зазначено, що «застосований спосіб поділу спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяється окремий житловий будинок, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, нерухомим майном. Запропонований позивачем спосіб поділу не вирішує спір, оскільки залишає закінчений будівництвом будинок і незавершений будівництвом будинок у спільній власності».

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (див.: постанови Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18 та від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

При цьому суд враховує, що на цей час позивачка перебуває за межами України та не користується спірною квартиру, заявляє про відсутність можливості спільного користування квартирою з відповідачем та про відсутність наміру у майбутньому користуватися нею спільно з відповідачем, заявляє про відсутність домовленості з відповідачем щодо продажу вказаної квартири та розподілу коштів.

За таких обставин визначення за сторонами часток у праві власності на спірну квартиру не вирішить спору між сторонами, оскільки квартира залишиться у спільній власності.

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі.

У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Таке стягнення не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на квартири і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

За вказаних обставин суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу судом відзначається таке.

У відповідності до ч. 3 ст.133ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст.137ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст.137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 4 ст.137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі у сумі 40000,00 грн., адже цей розмір, окрім іншого має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Разом з тим, суд вважає за необхідне врахувати й ту обставину, що матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час та те, що вирішений спір особливої складності не представляє.

У зв`язку з вищевикладеним, що суд вважає за необхідне стягнути з відповідача правничу допомогу у сумі 20000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 141, 133, 178, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Старіков Євген Олексійович, до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити в особисту приватну власність ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) двокімнатну квартиру загальною площею 44,18 кв. м„ що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за 1/2 частку вартості двокімнатної квартири загальною площею 44,18 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) у розмірі 394700,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати, а саме: витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 3157,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Гнатюк О. М.