Номер провадження 2/754/2682/25
Справа №754/1125/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення,

Стислий виклад позицій сторін

31 грудня 2024 року Позивачі звернулися до суд з цим позовом, в якому просять усунути їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення їх до квартири.

Позовна заява обґрунтована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2023 у справі № 754/2046/19 витребувано у Відповідачки на користь Позивачів по частині квартири АДРЕСА_1 . У цій же справі визнано недійсний договір купівлі-продажу квартири, що був укладений 21.12.2018 між ОСОБА_7 , як продавцем, та Відповідачкою, як покупцем.

12 грудня 2023 року Позивачі зареєстрували право власності по частини квартири АДРЕСА_1 , проте Відповідачка не визнає безумовного права власності позивачів на спірну квартиру. Вона продовжує користуватися та розпоряджатися квартирою, фізично не допускаючи Позивачів. У належній Позивачам квартирі знаходяться сторонні особи, що проживають з дозволу Відповідачки у квартирі. Двері та замки до квартири змінено з метою недопущення Позивачів до власної квартири.

26 лютого 2025 року Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки до позовної заяви не додано доказів, що Відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою Позивачам. Відповідачка більшість часу проживає у Німеччині. Крім того, до матеріалів справи не додано доказів, хто саме проживає у спірній квартирі.

17 березня 2025 року представник Відповідача подала до суду письмові пояснення, вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав подання позову до неналежного відповідача.

Суд відхилив клопотання представниці Відповідачки про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 754/3513/25, оскільки всітні об`єктивна неможливість розгляду цієї справи,

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства "Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу" м. Київ Прошкін Олександр Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, про визнання договору недійсним та витребування майна - задоволено частково.

Цим рішенням скасовано рішення державного реєстратора КП "Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу", м. Київ Прошкіна Олександра Васильовича, індексний номер:44660407 від 17.12.2018 року про державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 21.12.2018 року № 3646, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Лесею Василівною.

Поставною Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння - скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення, яким витребувано у ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

13 липня 2023 року ця постанова набрала законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду у цій цивільній справі, не доказуються при розгляді цієї справи (частина четверта статті 82 ЦПК України).

12 грудня 2023 року Позивачі зареєстрували право власності по частини квартири АДРЕСА_1 (доказ - інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 397955045 від 04 жовтня 2024 року).

26 січня 2024 року до реєстру територіальної громади орган реєстрації були внесені зміни про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання Відповідачки та її доньки на підставі заяв Позивачів, як власників житла (інформація про задеклароване/зареєстроване місце проживання). Позивачі ці обставини не заперечують.

03 травня 2024 року зареєстровано кримінальне провадження № 0001083 про те, що 21.12.2018 гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 шахрайським шляхом заволоділи квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 (доказ - витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2024).

Відповідачка у період з 09 червня 2024 року по 01 вересня 2024, з 22 грудня 2024 року перебуває за кордоном (копія закордонного паспорту).

ОЦІНКА СУДУ

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є (1) наявність у позивача права власності та (2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Такі обставини є предметом доказування у справі про усунення перешкод користування майном шляхом вселення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, Позивачі стверджували, що з дозволу Відповідачки у квартирі проживають сторонні особи, двері та замки до квартири змінено з метою недопущення Позивачів до власної квартири.

Відповідачка заперечила факт перешкод у користуванні квартирою, оскільки більшість часу перебуває закордоном, надала докази свого перебування за кордоном.

Позивачі не надали жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_10 та невідомі особи чинять перешкоди їм як власникам квартири у користуванні цією квартирою.

Наданий суду Позивачами витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2024 не може слугувати достатнім доказом для встановлення обставин перешкоджання у користуванні кварирою, оскільки він стосується шахрайських дій. Крім того, щодо цих подій судами ухвалені рішення про скасування права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна.

Позивачі на підтвердження позовних вимог надали Суду копію протоколу допиту свідка.

Відповідно до цього протоколу 11 жовтня 2024 року Відповідачка було допитана як свідок у цьому кримінальному провадженні, і надала пояснила, зокрема, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає її брат ОСОБА_11 , 1988 року народження, разом із дружиною ОСОБА_12 та їхніми дітьми. Проживають у квартирі вони з її дозволу, так як вона більшість часу проживає за кордоном. Брат з дружиною повністю сплачують комунальні послуги за квартиру та дбають про її збереження.

Представник Відповідачки заперечувала допустимість цього доказу.

Суд, оцінивши цей доказ, виходить з того, що відповідно до норм статей 69, 90, 91 ЦПК України свідчення, зафіксовані у протоколі допиту, складеному на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні, не можуть бути віднесені до показань свідка в цивільному процесі, оскільки такі показання суд повинен отримати особисто. Ці протоколи є процедурними документами, які лише підтверджують факт проведення допиту даних осіб у певну дату, у певний час та у певному місці. У свою чергу, відомості по суті, які містяться в протоколі, є показаннями особи, які повинні прийматися судом безпосередньо під час розгляду справи.

Крім того, представник Позивача не надав Суду доказів на підтвердження того, що матеріали зазначеного кримінального провадження були отримані ним з дотриманням вимог законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 221 КПК України потерпілий має право ознайомитися з матеріалами досудового розслідування до його завершення. Водночас відповідно до частини першої статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Доказів отримання письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей матеріалів цього кримінального провадження відповідач також надано не було. Всупереч вимогам статей 95, 177 ЦПК України до Суду надано лише копія протоколу, які не засвідчені в установленому законом порядку (уповноваженою особою). Отже, письмовий доказ отриманий Позивачем та поданий Суду з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України такий доказ є недопустимим, тому до уваги Судом не брався.

Суд бере до уваги, що представники Позивачів постійно наголошують на тому, що в квартирі проживають сторонні особи. Проте вони не надали Суду жодних доказів, які б підтверджували, що ними вчинялися дії з метою встановлення кола осіб, що там проживають та чинять перешкоди у користуванні квартирою.

Позивачі не заявляли Суду жодних клопотань з метою з`ясування кола осіб, які можливо знаходяться в квартирі та правових підстав їх перебування. Також не було заявлено клопотань про виклик свідків для підтвердження факту недопуску ОСОБА_13 чи іншими особами.

Суду надано не було доказів, що підтверджують звернення до поліції з підстав порушення недоторканності житла Позивачів, складання актів про недопуск до квартири за участю сусідів, тощо.

Суд бере до уваги, що Позивачі мають рішення суду витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння, що постановлене на їхню користь.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про задоволення вимог про витребування із володіння майна не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передання його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником. Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», - шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 2-690/11 (провадження № 61-20049св18).

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 914/2614/13 зазначено, що судове рішення про витребування нежитлових приміщень у боржника не визначає імперативно лише спосіб добровільного виконання рішення та може бути виконане із застосуванням іншого порядку з урахуванням статей 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження», положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, для відновлення порушених прав стягувача.

У постановах від 30 травня 2018 року та від 14 січня 2020 року у справі № 2-690/11, від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, від 28 жовтня 2022 року у справі № 754/4345/'8 Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення про витребування нерухомого майна повинно виконуватись державним виконавцем у порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому поняття «витребування» відповідає поняттю «вилучення та передача предметів», вказаному у пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» у переліку заходів примусового виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі і у процедурі примусового виконання рішення суду (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі № 635/10632/14-ц ). Водночас, таке рішення підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника, передачі його стягувачу та складення відповідного акту (постанова Верховного Суду від 24.04.2023 у справі № 127/29254/19)

У матеріалах справи, що розглядається, Позивачі надали докази державної реєстрації права власності на нерухоме майно (квартиру) на виконання рішення суду. Водночас у матеріалах справи відсутні докази вилучення майна у боржника, передачі його стягувачу та складення відповідного акту. Виконання рішення про витребування майна не потребує окремого судового рішення за позовом до боржника про вселення власників. Такий позов не є ефективним та належним способом захисту прав Позивачів, особливо в аспекті вимог статті 67 Закону України "Про виконавче провадження", що встановлює порядок виконання рішення про вселення стягувача.

Відповідно до частини шостої цієї статті виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

У справі, що розглядається, Відповідачка не проживає в квартирі і не чинить перешкоди у користуванні квартирою, оскільки перебуває за кордоном, тому не може бути відповідачем за таким позовом.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Винятки, коли це допускається, немає місце в цій справі (частина друга статі 13, частина сьома статті 81 ЦПК України). Позивачі не виконали свій обов`язок довести Суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Зокрема, в даному випадку, зважаючи на предмет позову (вселення в квартири), це фізичне знаходження (проживання) у квартирі ОСОБА_8 та її родичів без відповідного дозволу власників, не допуск власників до житла.

Доводи Позивачів фактично ґрунтуються виключно на припущенні, що в квартирі знаходиться Відповідачка чи її родичі. Проте доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Позивачі не надали достатніх доказів для обґрунтування своїх вимог. Тому Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності.

Судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 263-265, 268 ЦПК України, Суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО