Провадження № 22-ц/801/855/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуСправа № 127/33341/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., представника ОСОБА_1 адвоката Цепляєва С.В., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником кв. АДРЕСА_1 , у рівних частках разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_5 . В червні 2018 її брат ОСОБА_6 , скористався її відсутністю, без дозволу і згоди заїхав в квартиру і пообіцяв виїхати з неї протягом місяця, але цього не зробив, натомість почав перевозити свої особисті речі. З листопада 2019 року вимушена була покинути помешкання через неадекватну поведінку відповідача, оскільки потребувала медичної допомоги. В вересні 2021 року, продовжуючи жити в квартирі, ОСОБА_6 одружився з ОСОБА_3 . Від липня 2022 року, відповідачі незаконно користуються квартирою, яка належить їй і її матері ОСОБА_5 . За час проживання відповідачів в квартирі ними не сплачувались кошти за надані житлово-комунальні та інші послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 34 513,02 грн.

З приводу порушення прав і законних інтересів звернулась з заявою про злочин до правоохоронних органів. 24.06.2022 відомості про злочин передбачений ч. 1 ст. 162 КК України були внесені до ЄРДР за №0000217, досудове слідство по справі триває. На підставі викладеного звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з такими рішеннями суду, представник ОСОБА_1 адвокат Цепляєв С.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та членів їх родини дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з вищезазначеної квартири без надання іншого житла.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2012 ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частці квартири під номером АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Терещенко В.В. і зареєстрований в реєстрі за №2219.

24.02.2022 до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесено відомості №000022217 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 162 КК України, за фактом порушення недоторканості житла ОСОБА_1 .

В рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №000022217 від 24.06.2022 дізнавачем СД Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області допитано як свідка ОСОБА_6 , про що складено протокол від 26.07.2022. З протоколу вбачається, що ОСОБА_6 дійсно проживає з 2019 року в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартири перебуває у спільній власності його матері ОСОБА_4 і рідної сестри ОСОБА_1 . Зазначив, що його сестра у даній квартирі ніколи не проживала. В лютому 2022 року мати виїхала за кордон. Окрім цього мати власноруч написала Довіреність в якій зазначила, що ОСОБА_6 має право представляти від її імені її інтереси та бути її представником з усіма відповідними повноваженнями щодо квартири. Наразі в даній квартирі ОСОБА_6 проживає зі своєю дружиною. Чому сестра ОСОБА_1 вважає, що він незаконно проживає в даній квартирі невідомо, оскільки мати дозволила йому там проживати. Будь-яких перешкод в проживанні ОСОБА_1 відповідач не здійснює і не забороняє їй там проживати.

Станом на 01.10.2023 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, за адресою: АДРЕСА_2 становить 34513,02 грн.

Згідно акту №2/07/03/23 від 07.03.2023, виданого ОСББ «Юність-20» ОСОБА_1 з 2019 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

09.08.2023 ОСОБА_1 звернулась до начальника ВРУП ГУНП у Вінницькій області з заявою про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 за ст. 356 КК України самоправство.

19.08.2023 адвокат Цепляєв С.В. в інтересах ОСОБА_1 подав до суду скаргу на бездіяльність ВРУП ГУНП у Вінницькій області, в задоволенні якої відмовлено ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2023 (справа №127/28923/23).

Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 10.11.2023, вбачається що ОСОБА_6 змінив прізвище на « ОСОБА_10 » на підставі заяви від 12.12.2022 відповідно до ст. 53 Сімейного кодексу України.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (свідоцтво серії НОМЕР_1 ).

Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02.08.2024 №01/00/011/151124, згідно якого 25.06.2024 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради розглядалось питання надання висновку щодо доцільності або недоцільності виселення із спірної квартири без надання іншого житла дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько дітей на засіданні комісії відмовився надавати будь-які пояснення з приводу проживання його дітей у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та самовільно залишив засідання комісії. Орган опіки і піклування Вінницької міської ради немає можливості надати висновок щодо доцільності або недоцільності виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у зв`язку з неможливістю отримання інформації про фактичне місце проживання дітей.

Відповідачем ОСОБА_2 на офіційну електронну пошту суду надіслано копію довіреності, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважує Лагуну О.Ю. розпоряджатись майном, та діяти від імені та в інтересах ОСОБА_4 . Дана довіреність не завірена належним чином, подана без підпису КЕП (ЕЦП).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту цивільних прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що є співвласником кв. АДРЕСА_1 , у рівних частках разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_5 . Зазначила, що відповідачі незаконно користуються квартирою, яка належить їй і її матері ОСОБА_5 , а тому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2012 ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частці квартири під номером АДРЕСА_4 , в житловому будинку під номером АДРЕСА_5 .

На даний час у спірній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_3 з малолітніми дітьми.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_7 вказав, що він вселився у спірну квартиру на законних підставах з дозволу власника останньої, а саме його матері ОСОБА_5 .

Разом з тим, в порушення визначеного ст. 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності, відповідачі разом з дітьми були вселені до спірної квартири без згоди позивачки, яка є співвласником квартири.

Відтак за встановленого порушення майнових прав позивача внаслідок недотримання порядку вселення вказаних відповідачів до спірної квартири, останні можуть бути виселені за вимогою позивача, що відновлює становище, яке існувало до такого порушення.

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог та не оцінив можливість виселення відповідачів з урахуванням відповідних принципів статті 8 Конвенції, балансу інтересів сторін, загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , а його дружина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 .

При цьому відповідачі не навели підстав неможливості проживання за місцем своєї реєстрації.

Доводи ОСОБА_2 про те, що малолітні діти у спірній квартирі не проживають, спростовуються заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( т. 1 а.с. 194-197), в яких зазначають, що вони разом виховують одинадцятимісячну дитину, при цьому ОСОБА_3 перебуває на восьмому місяці вагітності, та відповідно не може почувати себе в безпеці через постійні погрози позивачки та її батька.

Місце проживання малолітніх дітей, з урахуванням положень ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, визначається місцем проживання їх батьків.

Отже, оскільки діти відповідачів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є малолітніми дітьми, фактичне місце їх проживання є місце проживання батьків, батько ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради відмовився надавати інформацію щодо місця проживання дітей, тому колегія суддів вважає, що місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків., а саме: АДРЕСА_2 .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог шляхом виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з квартири без надання іншого житла.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в рівних частинах необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2362,60 грн (судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1289,00 грн).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з вказаної квартири без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2362,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук