КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2747/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтувала тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , яка відноситься до державного житлового фонду.

У вказаній квартирі окрім неї з 12 серпня 2015 року також зареєстрований її онук - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач хоч і зареєстрований у квартирі, однак з дня народження ніколи в цьому жилому приміщенні не проживав без поважних причин.

З наведених підстав та посилаючись на норми статей 71, 72 ЖК України, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене судове рішення скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції залишив без належної уваги усі обставини спірних правовідносин, що мають значення для цієї справи, та надані сторонами докази на їх підтвердження, а саме:

ОСОБА_2 не являється власником спірної квартири, у 1968 році після смерті своєї матері на умовах договору найму вона лише набула право користування цієї квартирою у державному житловому фонді разом зі своїм сином - ОСОБА_1 , який є батьком відповідача та зареєстрував 12 серпня 2015 року останнього як члена сім`ї наймача жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

позивачка не вказала, яким чином реєстрація у квартирі її внука порушує її права, свободи та законні інтереси, в тому числі з огляду на те, що квартира обладнана лічильниками та вона сплачує ті комунальні послуги, які фактично споживає і не несе тягар утримання жилого приміщення за ОСОБА_1 ;

наданий позивачкою акт від 09 листопада 2023 року, складений і підписаний сусідами та засвідчений начальником ЖЕД № 105, не може бути належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17);

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року у справі № 752/7613/21, яке набрало законної сили, було встановлено поважність підстав та обставини не проживання відповідача у спірній квартирі з дня його народження і до досягнення повноліття, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратила право користування жилим приміщення відмовлено;

дочекавшись повноліття онука, позивачка повторно подала до суду позов про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з однією єдиною метою - позбавити відповідача права на прийняття участі у приватизації квартири, що є порушенням його житлових прав;

між сторонами існує конфлікт з приводу спірного житла, хоча відповідач неодноразово намагався налагодити стосунки з позивачкою, але вона на контакт не йде і веде себе агресивно, тому він не має змоги проживати за місцем реєстрації, оскільки йому чиняться перешкоди та відсутні ключі від квартири;

у закордонному паспорті відповідача є відмітки про його виїзд за кордон у зв`язку із військовим станом в Україні, де є постійна загроза життю та здоров`ю, тому він довгий час проживав за кордоном і дана обставина не була врахована судом, як доказ поважності причин його відсутності за адресою місця свої реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить вказану апеляційну скаргу відповідача відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що нею надані належні і допустимі докази того, що ОСОБА_1 був відсутній без поважних причин більше шести місяців за місцем реєстрації, тому на підставі статей 71 та 72 ЖК України правомірно визнаний судом першої інстанції таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Савенецька-Фурс Т.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її вимоги.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Воробей І.В. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується розпорядженням Старокиївської районної ради народних депутатів м. Києва № 76 від 11 жовтня 1994 року.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва № 130 від 11 квітня 1988 року особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 був переведений на ім`я ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу 20 серпня 1996 року - ОСОБА_3 ) у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_5 .

З наведеного слідує, що 11 квітня 1968 року позивачка після смерті своєї матері набула на умовах договору найму право користування квартирою у державному житловому фонді разом зі своїм сином - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 лютого 2013 року між ОСОБА_1 (сином позивачки) та ОСОБА_6 (матір`ю відповідача) було зареєстровано шлюб та за спільною заявою до органу ДРАЦС від 04 серпня 2015 року визнаний факт батьківства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за бажанням батька ОСОБА_1 12 серпня 2015 року був зареєстрований за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 29 вересня 2023 року у вказаній квартирі зареєстровано 2 особи 24 жовтня 1937 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім?ї та прописку в квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивачки, як наймача, зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (онук) з 12 серпня 2015 року.

Відповідач не несе відповідних витрат на утримання квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

Відповідно до акту від 09 листопада 2023 року, складеного ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , засвідчено те, що ОСОБА_1 , 2004 року народження, фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з дня народження по теперішній час.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, керуючись нормами як Цивільного кодексу України, так і Житлового кодексу України, виходив з того, що відповідач більше року без поважних причин не проживає у квартирі, в якій він зареєстрований, та не несе при цьому витрат на її утримання, тому його слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо права користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка не приватизована та відноситься до державного житлового фонду.

Отже, вказані правовідносини виникли не із права власності і не направлені на захист права власності позивачки, а виникли із договору найму житлового приміщення і регулюються відповідними статтями Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 71 ЖК України врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина перша, друга статті 71 ЖК України).

У частині третій статті 71 ЖК України визначені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17.

Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.

З урахуванням наведеного, колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При цьому під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справі, яка переглядається, на підтвердження факту непроживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 понад строк, встановлений статтею 71 ЖК України, ОСОБА_2 надала суду акт від 09 листопада 2023 року, складений сусідами по будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підписи яких засвідчені начальником ЖЕД № 105 О.Омельченко (а.с. 10).

В цьому акті вказано, що відповідач фактично не проживає у спірному житлі з дня народження по теперішній час, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте, вказаний акт не може бути належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

Акт, наданий позивачкою до суду на підтвердження наявності обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, складений та підписаний двома сусідами, а не уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, в даному випадку - комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», а обставини у цьому акті вказані також зі слів сусідів, підписи яких лише засвідчено начальником ЖЕД № 105, без з`ясування обставин щодо наявності у квартирі речей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та причин його непроживання.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що сам по собі факт непроживання відповідача у спірній квартирі також не є належною підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки підставою для задоволення таких вимог є непроживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

В матеріалах справи наявна роздруківка із Єдиного державного реєстру судових рішень рішенняГолосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року у справі № 752/7613/21 (а.с. 74-79).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, суд апеляційної інстанції не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

На підставі даних Єдиного державного реєстру судових рішень, які перебувають у відкритому доступі, встановлено, що у квітні 2021 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_9 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

РішеннямГолосіївського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено з підстав того, що факт не проживання відповідача, як дитини, у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В пунктах 25-28 рішення ЄСПЛ від 31 травня 2012 року у справі «Езертас проти Литви» (заява № 50208/06) вказано, що неврахування національними судами обставин, встановлених рішенням, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак яке стосувалося іншого проміжку часу, визначено як надмірний формалізм. ЄСПЛ виходить з того, що така ситуація схожа з подальшим скасуванням остаточного рішення суду, тому тягне за собою порушення принципу правової визначеності.

Отже, судовим рішенням у справі № 752/7613/21, яке набрало законної сили, вже встановлені обставини щодо поважності причин не проживання відповідача у спірному житлі за місцем реєстрації до досягнення ним повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 вказував, що після розірвання шлюбу між його батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у квітні 2017 року він, будучи ще дитиною, проживав разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_5 . Після смерті батька у червні 2021 році, а також по досягненню повноліття у листопаді 2022 року він намагався налагодити стосунки із своєю бабою - ОСОБА_2 та навідувався доквартири, але позивачка була категорично проти цього, а також його проживання у спірному житлі, між ними склалися конфліктні відносини з приводу користування житловим приміщенням і баба чинить йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а тому він не мав об`єктивної змоги проживати за місцем своєї реєстрації. Крім того, у зв`язку із збройною агресією рф проти Українита запровадження правового режиму воєнного стану, у березні 2022 року він в супроводі матері - ОСОБА_10 виїхав за кордон - до Королівства Іспанія, де фактично проживав до березня 2023 року.

З огляду на зазначені обставини, досягнувши повноліття у листопаді 2022 року, відповідач не проживав у спірній квартирі понад встановлені законом строки з поважних причин, в тому числі через наявність між ним та його бабою - позивачкою у справі напружених і конфліктних відносин, за яких спільне проживання та повноцінне користування квартирою АДРЕСА_1 є неможливим.

Судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин не проживання ОСОБА_1 у спірному жилому приміщенні понад шість місяців, які б давали підстави визнати його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Та обставина, що відповідач не утримує майно, яким має право користуватися, не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки статті 71, 72 ЖК України, на які позивачка посилалась у своїй позовній заяві, не містять такої підстави для позбавлення особи права користування житлом.

Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення даної справи, не дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, в тому числі й пояснення самих сторін, неправильно застосував вищенаведені норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, у зв`язку з його відсутністю у квартирі більше року без поважних причин.

Слід зауважити, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час перегляду даної справи в апеляційному порядку встановлено не було.

Крім того, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року.

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Колегія суддів вважає, що позбавлення відповідача, який до 15 листопада 2022 року був неповнолітньою особою, права користування житловим приміщенням, в якому він не проживав до листопада 2023 року з незалежних від нього причин, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка була звільнена судом першої інстанції від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір», тобто з урахуванням її майнового стану, проте, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 не звільнена від сплати судового збору відповідно вимог закону і немає пільг щодо його сплати, тому з неї стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 610,40 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 610,40 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній