П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2025 року місто Київ

справа № 760/12773/20

провадження № 22-ц/824/1523/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , подану адвокатом Герасименком Марком Валерійовичем,

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Українця В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ФОП ОСОБА_2 були укладені два договори комісії, а саме: від 7 березня 2016 року № КВ-0000001 та від 28 травня 2017 року № КВ-0000002.

Відповідно до п. 1.1. зазначених договорів комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням комітента, вчинити за комісійну плату реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що належать комітенту, в асортименті, за цінами та у кількості, що визначені у Актах прийому-передачі.

Пунктом 10.5 договорів передбачено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження товарно-матеріальних цінностей комітента, які знаходяться у нього, в повному обсязі вартості, вказаної у акті прийому-передачі.

У розділі 5 договору комісії № КВ-0000001 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 1 серпня 2017 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено.

У розділі 5 договору комісії № КВ-0000002 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 1 серпня 2018 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено.

На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 відповідно до Акту приймання-передачі від 7 березня 2016 року та Акту приймання-передачі від 7 квітня 2016 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів.

На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 відповідно до Акту приймання-передачі від 28 травня 2017 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів.

Відповідно до зазначених актів, претензій щодо кількості або якості переданого товару комісіонером не заявлено.

Деякі товари були реалізовані відповідачем. Залишок товарів залишився на реалізації у відповідача.

У договорі комісії від 28 травня 2017 року у вартість товару була включена комісійна плата у розмірі 35 %, тому загальна сума склала57 841, 55 грн. (88 987 - 35 % (31 145,45).

Позивач вважав, що разом вартість товару за двома договорами становить 147 974, 05 грн. (90 132,50 + 57 841,55).

Визначено, що умови договорів продовжують діяти щодо товарів, що залишились на реалізації у відповідача.

Відповідно до п. 3.1.5. договорів комісіонер зобов`язаний в разі вимоги комітента про повернення нереалізованого товару у 7-денний термін повернути комітенту всі товарно-матеріальні цінності, одержані за договором комісії, що не реалізовані покупцям на дату отримання цієї вимоги.

30 березня 2020 року позивач направив на адреси місця проживання та місця здійснення господарської діяльності відповідача претензії/вимоги про повернення нереалізованого товару або відшкодування його вартості за договорами комісії.

15 травня 2020 року він повторно направив на адреси відповідача згадані претензії/вимоги.

Відповідач 3 квітня 2020 року та 19 травня 2020 року отримала зазначені претензії, проте в порушення вимог п. 3.1.5. договорів взятих на себе зобов`язань не виконала, претензії залишила без реагування. Нереалізований товар, який перелічений у претензіях, не повернутий та не відшкодована його вартість.

Пунктом 10.3 договорів комісії визначено, що за порушення грошових зобов`язань винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконання грошового зобов`язання за кожен день порушення.

Просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь основну заборгованість у розмірі 147 974, 05 грн., пеню у сумі 4 217, 22 грн., три проценти річних в сумі 741, 89 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 147 974, 05 грн., пеню в сумі 4 217, 22 грн., три проценти річних у розмірі 741, 89 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 9 500 грн. та судовий збір в розмірі 1 529,34 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідачки ФОП ОСОБА_2 - адвокат Герасименко М.В. 21 червня 2024 року подав апеляційну скаргу, в порядку ст. 355 ЦПК України. Вважає, рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи та таким, що увалено з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Зазначає, що так дійсно між сторонами було укладено два договори комісії від 7 березня 2016 року № КВ-0000001 та від 28 травня 2017 року № КВ-0000002.

Розрахунок за Договором № 1 складає наступне. Загальна вартість прийнятого товару згідно Договору № 1 становить 123 031, 25 грн. Сума коштів, яку отримує Комітент після реалізації всього товару, складає 79 970, 32 грн. (123 031, 25 грн. - 35 % комісії).

Розрахунок за Договором № 2 складає наступне. Загальна вартість прийнятого товару згідно Договору № 2 становить 115 877 грн. Сума коштів, яку отримує Комітент після реалізації всього товару, складає 75 320, 05 грн. (123 031, 25 грн. - 35 % комісії).

На виконання умов Договору № 1 відповідачем було перераховано на банківську картку позивача кошти в розмірі 9 912 грн. та передано готівкових коштів на суму 22 225 грн. (що підтверджується підписом позивача у записній книжці відповідача), що разом складає суму в розмірі 32 137 грн., та є на 280 грн. більшою, ніж визначено умовами Договору № 1 (розрахунок та перелік товарів зазначається у таблиці).

На виконання умов Договору № 2 відповідачем було перераховано на банківську картку позивача кошти в розмірі 44 874 грн. та передано готівкових коштів на суму 33 200 грн. (що підтверджується підписом позивача у записній книжці відповідача), що разом складає суму в розмірі 78 074 грн., та є на 2 753, 95 грн. більшою, ніж визначено умовами Договору № 2 (розрахунок та перелік товарів зазначається у таблиці).

Вважає, що відповідачем у повному обсязі сплачено кошти позивачу за умовами Договору № 1 та Договору № 2.

Також, не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не підписання позивачем Акту викупу товару та підтвердження отримання готівкових коштів підписом у записній книжці, оскільки, якщо навіть врахувати, що таких розрахунків не відбулось, сума заборгованості за Договором № 1 та № 2 складе 100 504, 37 грн. (70 058, 32 грн. + 30 446, 05 грн.).

Разом з тим зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ЦПК України, оскільки не було призначено судом до розгляду клопотання експерта від 21 лютого 2022 року та від 19 вересня 2022 року про надання додаткових матеріалів. Відповідно, відповідачка про такі клопотання не була обізнаною, що призвело до порушення принципу змагальності сторін та завідомо незаконного висновку суду про встановлений факт не підписання позивачем ряду документів.

Посилається на неврахування судом першої інстанції: того факту, що сторони раніше проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а після закінчення цих відносин, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо відповідача та видано обмежувальний припис; аудіозапису, доданого відповідачкою, де в розмові між сторонами, ОСОБА_1 в категоричній формі повідомив, що будь - яка заборгованість у відповідача перед ним відсутня.

Звертає увагу, що укладення Договору № 2 від 28 травня 2017 року свідчить про факт реалізації товарів позивача, оскільки перший договір укладався 7 березня 2016 року, та було б не логічним укладати його вдруге, якщо б відповідачкою не виконувались умови першого договору. Також, щодо платежів від 31 грудня 2017 року та 13 квітня 2018 року, як повернення позики, вважає цей факт недоведеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Поздняков П.В. проти доводів заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 квітня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 7 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір комісії № КВ-0000001 (т. 1, а.с. 9-10).

28 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 вдруге було укладено договір комісії № КВ-0000002 (т. 1, а.с. 13-14).

Стороною відповідача факт укладення вказаних договорів комісії не заперечувався.

Відповідно до п. 1.1. зазначених договорів, комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням комітента, вчинити за комісійну плату реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що належать комітенту, в асортименті, за цінами та у кількості, що визначені у Актах прийому-передачі.

Пунктом 10.5 договорів передбачено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження товарно-матеріальних цінностей комітента, які знаходяться у нього, в повному обсязі вартості, вказаної у акті прийому-передачі.

У розділі 5 договору комісії № КВ-0000001 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 1 серпня 2017 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено.

У розділі 5 договору комісії № КВ-0000002 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 1 серпня 2018 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено.

На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 відповідно до Акту приймання-передачі від 7 березня 2016 року та Акту приймання-передачі від 7 квітня 2016 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів (т. 1, а.с. 11, 12).

На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 відповідно до Акту приймання-передачі від 28 травня 2017 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів (т. 1, а.с. 15).

Зазначені акти підписані сторонами та претензій щодо кількості або якості переданого товару комісіонером не заявлено.

Сторона відповідача, заперечуючи заявлені позовні вимоги, у відзиві на позов зазначила про те, що 11 квітня 2016 року між сторонами був укладений Акт викупу частини товару до договору комісії від 7 березня 2016 року, відповідно до якого комісіонер викупив частину товару у комітента відповідно до переліку та передав комітенту готівкові кошти у сумі 48 113, 33 грн.. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від відповідача грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 31 856, 99 грн. (123031,25 - 35 % = 79970,32 - 48113,33 = 31856,99).

На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 ФОП ОСОБА_2 було перераховано на банківську катку позивача 9912 грн. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 22 225 гривень.

На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 від 28 травня 2017 року між сторонами було укладено Акт прийому-передачі товару від 28 травня 2017 року, відповідно до якого, комісіонер прийняв від комітента товар на реалізацію відповідно до переліку, загальною вартістю 115 877 грн.. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від неї грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 75 320, 05 грн. (115877 - 35 % = 75320,05). На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 нею було перераховано на банківську катку позивача 44874 грн. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 33 200 грн.

Сторона позивача, заперечуючи доводи відповідача, вказувала на те, що надана стороною відповідача копія Акту викупу частини товару від 11 квітня 2016 року по договору комісії № КВ-0000001 є підробленим документом. Насправді цей акт між сторонами не укладався, товар не викуповувався та готівкові кошти позивачем не отримувалися. Надані відповідачем розписки щодо отримання грошових коштів позивачем містять підроблений підпис ОСОБА_1 . Дійсні розрахунки між сторонами містяться в актах приймання-передачі за договорами. Крім того, платежі, здійснені відповідачем 31 грудня 2017 року на суму 1000 грн. та 13 квітня 2018 року на суму 4000 грн., не мають жодного відношення до оплати за проданий товар, оскільки це є поверненням отриманої відповідачем у 2017 році позики.

У зв`язку з цим, позивачем було подано до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року в справі призначено судову експертизу.

Експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз неодноразового направлялись клопотання про надання додаткових матеріалів, зокрема, оригіналів досліджуваних документів, а саме: Акту викупу частини товару від 11 квітня 2016 року до договору комісії № КВ-0000001 від 07 березня 2016 року та аркуші записної книжки, в яких є запис «ІНФОРМАЦІЯ_1» (т. 2, а.с. 14, 22).

30 грудня 2022 року експерти Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернули до суду справу з повідомленням про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи від 22 грудня 2022 року, оскільки відповідачем не було надано оригіналів витребуваних документів (т. 2, а.с. 34-35).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Щодо Договору № 1 та Договору № 2 суд вважав, що не передавши у визначений строк товар, відповідач порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо проведення експертизи - невиконання стороною відповідача вимог експертів та положення ст. 109 ЦПК України, суд вважав за необхідне визнати факт того, що підписи, які містяться в Акті викупу частини товару до Договору комісії № КВ-0000001 від 7 березня 2016 року та на аркушах записної книжки на сторінках, де зазначено «ІНФОРМАЦІЯ_1», виконані не позивачем.

Також суд першої інстанції вважав, що стягнення пені у сумі 4217, 22 грн. та трьох процентів річних у сумі 741, 89 грн. є правомірним та таким, що визначено умовами договору, оскільки витікає з доведеності невиконання умов договору відповідачем та пунктом 10.3 договорів (пеня) та ст. 625 ЦК України, а доказів на спростування наданих позивачем розрахунків пені та трьох процентів річних відповідачем суду не надано.

Також суд першої інстанції вважав витрати позивача на професійну правничу допомогу частково обґрунтованим та доведеними, у зв`язку з чим стягнув з відповідача 9 500 грн.

З такими висновками суду першої інстанції повністю колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627, 628 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ч. 1. 3 ст. 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановленому у договорі комісії. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги (ч.ч. 1, 3 ст. 1013 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено два договори комісії, а саме: від 7 березня 2016 року № КВ-0000001 та від 28 травня 2017 року № КВ-0000002.

Згідно п.п.1 Розділу 1 Комісіонер (відповідач) зобов`язуєтьсявід свого імені, за дорученням Комітента (позивача) вчинити за комісійну плату реалізацію товарно- матеріальних цінностей, а саме: мотоциклетного одягу, що належить комітенту, в асортименті, за цінами та у кількості, що визначені у Акті прийому - передачі (том 1 а.с. 9, 13).

На виконання укладених договорів, згідно з Актами прийому - передачі від 7 березня 2016 року, 7 квітня 2016 року (Договір № КВ-0000001) та актом від 28 травня 2017 року (Договір № КВ-0000002) сторони підтверджують передачу одягу та аксесуарів (модель, колір, інші особливості) від позивача відповідачу.

Колегія суддів звертає увагу, що сторонами не оспорювались зазначені договори, Акти прийому - передачі та їх зміст, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що сторони погоджуються з їх умовами та змістом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

З аналізу вказаних договорів, питання визначення ціни продажу наданих позивачем товарів сторони обумовили у п.п.1 Розділу 1 та у Розділі 6, де вказано, що Комісіонер зобов`язаний реалізовувати товарно - матеріальні цінності за рекомендованими роздрібними цінами, вказаними в Акті прийому - передачі, за якими товарно - матеріальні цінності поставлено і всі отримані від продажу кошти, за винятком комісійної плати, перерахувати Комітенту у строки, вказані у п. 8. 1 цього договору.

Враховуючи наведене, ціна товару, з якого вираховується комісія відповідача у розмірі 35 відсотків визначена в Акті прийому - передачі від 7 березня 2016 року, від 7 квітня 2016 року та від 28 травня 2017 року (том 1 а.с. 11, 12, 15).

Відповідно до Акту прийому - передачі від 7 березня 2016 року позивачем передано, а відповідачем отримано товарів на загальну суму 81 142, 5 грн.

Відповідно до Акту прийому - передачі від 7 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем отримано товарів на загальну суму 41 888, 75 грн.

Загальна вартість прийнятого товару згідно Договору № КВ-0000001становить 123 031, 25 грн. Сума коштів, яку отримує Комітент після реалізації всього товару складає 79 970, 32 грн. (123 031, 25 грн. - 35 % комісії).

Загальна вартість прийнятого товару згідно Договору № КВ-0000002становить 115 877 грн. Сума коштів, яку отримує Комітент після реалізації всього товару складає 75 320, 05 грн. (123 031, 25 грн. - 35 % комісії).

На виконання взятих на себе зобов`язань, за умовами договору № КВ-0000001 та № КВ-00000012 ФОП ОСОБА_2 повинна була виплатити позивачу вартість реалізованого товару (з утриманням своєї 35 відсоткової комісії) на загальну суму 155 290, 37 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що заборгованість відсутня, оскільки нею, на виконання умов договору здійснювались безготівкові перекази на банківську картку ОСОБА_1 , а також передавались готівкові кошти, що підтверджується квитанціями з Приватбанку та копією розписок позивача у записній книжці, які додані нею до відзиву на позовну заяву.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині здійснення відповідачем безготівкового розрахунку, на виконання умов договорів комісії, оскільки цей факт підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: квитанціями з мокрими печатками Приватбанку на загальну суму 54 786 грн.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Щодо передачі готівкових коштів позивачу та викупу частини товару, згідно Акту викупу частини товару до Договору комісії № КВ-0000001 від 11 квітня 2016 року, колегія суддів не приймає це твердження як таке, що підтверджується допустимими доказами, оскільки відповідачем не доведено справжність підпису позивача в наявних у матеріалах справи копіях записної книжки з розписками позивача, а Акт викупу взагалі не підтверджується будь - якими розрахунковими документами.

Отже, враховуючи наведене, залишок не підтверджених відповідачем виплат на виконання умов Договору комісії № КВ-0000001 та № КВ-0000002 складає 100 504, 37 грн. (155 290, 37 грн. - 54 786 грн.). Колегія суддів звертає увагу, що аналогічну суму заборгованості зазначає представник відповідача у тексті апеляційної скарги, посилаючись на помилкові розрахунки суду першої інстанції.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в частині розгляду клопотання експерта, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Солом`янського районного суду від 27 вересня 2021 року задоволено клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи. У розпорядження експертам надано матеріали справи № 760/12773/20 та зразки підпису ОСОБА_1 . Своїми підписами у розписці про отримання вступної та резолютивної частини цієї ухвали відповідач та її представник підтвердили отримання її копії (том 1 а.с. 184).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги відповідача на ухвалу Солом`янського районного суду від 27 вересня 2021 року про призначення експертизи.

18 квітня 2022 року судом першої інстанції направлено клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи відповідачу на адресу місця проживання: АДРЕСА_1 .

26 вересня 2022 року судом першої інстанції направлено додаткове клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи відповідачу на адресу місця проживання: АДРЕСА_1 , та її представнику - адвокату Герасименку М.В. на адресу вул. О. Тихого, 81/83, к.15, м. Київ.

30 грудня 2022 року судом першої інстанції зареєстровано повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 760/12773/20, оскільки витребовувані експертами оригінали записної книжки та Акту викупу відповідачем надано не було.

У матеріалах справи міститься заява представника відповідача - адвоката Герасименка М.В. про ознайомлення 4 жовтня 2023 року з матеріалами справи.

Згідно протоколу судового засідання від 11 жовтня 2023 року Герасименко М.В. брав участь у судовому засіданні. Будь - яких клопотань чи заяв від сторони відповідача щодо неотримання ним чи його довірителькою клопотань експертів про надання оригіналів Акту викупу та записної книжки з розписками позивача, чи щодо поновлення проведення експертизи та надання оригіналів цих документів матеріали справи не містять та в цьому судовому засіданні адвокатом відповідача не заявлялось.

З аналізу наведеного можна зробити висновок, що відповідачем не виконано вимогу експертів щодо надання документів, необхідних для проведення судової експертизи. Також, слід зазначити, що оскарження відповідачем ухвали про призначення експертизи, по - перше, ставить під сумнів доброчесність наданих нею доказів, які визнавались позивачем як підробленими, а по - друге - свідчить про чітку обізнаність сторони відповідача щодо процедури проведення експертизи, тим більше, що інтереси ФОП ОСОБА_2 представляє адвокат. Будь - яких пояснень щодо неможливості надання експертам оригіналів документів, на які посилається відповідач, як на підтвердження здійснення нею оплати на виконання договорів комісії, шляхом передачі готівкових коштів, в матеріалах справи не міститься, та в апеляційній скарзі не зазначається.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання факту того, що підписи, які містяться в Акті викупу частини товару до Договору комісії № КВ-0000001 від 7 березня 2016 року та на аркушах записної книжки на сторінках, де зазначено «ІНФОРМАЦІЯ_1», виконані не ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Умовами Договору комісії № КВ-0000001 та № КВ-0000002, а саме в пп. 3.1.5 Розділу 3 визначено, що у разі отримання вимоги від Комітента про повернення реалізованого товару, Комісіонер зобов`язаний у 7 - денний термін повернути Комітенту всі товарно - матеріальні цінності, одержані за договором комісії, що не реалізовані покупцем на дату отримання вимоги Комітента.

Установлено, що позивач направляв відповідачу вимоги про повернення нереалізованого товару від 30 березня 2020 року та від 15 травня 2020 року. Доказом на підтвердження отримання ФОП ОСОБА_4 , цих документів долучено копії рекомендованих повідомлень про отримання поштових відправлень з підписами відповідача, за адресою місця проживання та місця здійснення господарської діяльності.

Доказів повернення позивачу нереалізованого товару та виконання відповідачем умов договору, визначених у пп. 3.1.5 Розділу 3, матеріали справи не містять, у поданих до суду першої інстанції та тексті апеляційної скарги про цей факт нею не зазначається.

Розділом 10 Договорів визначено, що сторона, яка порушила зобов`язання, визначене цим договором та/або чинним законодавством України, зобов`язана відшкодувати завдані цим збитки стороні, чиї права або інтереси порушено. Збитки стягуються у повній сумі понад штрафні санкції. За порушення грошових зобов`язань з цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення, від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожний день порушення виконання.

З 13 березня 2020 року рішенням Правління Національного банку облікова ставка була визначена у розмірі 10 % річних, а рішенням від 23 квітня 2020 року 0, 8 % річних.

Таким чином, сума пені, яка підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_4 за умовами договору складає 2954, 70 грн.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Термін прострочення складає 61 день за період з 3 квітня 2020 року по 4 червня 2020 року.

Таким чином, сума трьох процентів річних становить суму 503, 90 грн.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції того факту, що сторони раніше проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а після закінчення цих відносин, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо відповідача та видано обмежувальний припис, колегія суддів відхиляє цей аргумент, оскільки такі обставини правового значення у цій справі не мають.

Щодо аудіозапису, який міститься в матеріалах справи, де, як зазначає відповідачка, в розмові між сторонами, ОСОБА_1 в категоричній формі повідомив, що будь - яка заборгованість у відповідача перед ним відсутня, колегія суддів також не може взяти до уваги, оскільки цей доказ є не допустимим та не належним доказом.

За таких обставин, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості за договорами комісії від 7 березня 2016 року № КВ-0000001 та від 28 травня 2017 року № КВ-0000002 у розмірі 100 504, 37 грн., пеня у розмірі 2954, 70 грн. та три проценти річних у розмірі 503, 90 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1039,65 грн.(1529,34 грн. х 67,98% (103962,97 грн. х 100% : 152933,16 грн.) :100%).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то і в цій частині визначена судом першої інстанції сума витрат позивача на таку допомогу підлягає зменшенню пропорційно до задоволених позовних вимог з 9500 грн. до 6458,10 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, у тому числі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині невідповідності суми основного бору за договорами комісії є частково обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення суми заборгованості, і відповідно, підлягає зменшенню сума стягнення пені, трьох процентів річних та судових витрат.

За подання ФОП ОСОБА_2 апеляційної скарги, яка задоволена частково, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 734,54 грн. ( 2294,01 грн. х 32,02 грн. : 100%).

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємцяОСОБА_2 , подану адвокатом Герасименком Марком Валерійовичем, задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року змінити, зменшивши суму стягнутої з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором комісії від 7 березня 2016 року № КВ-0000001 та договором комісії від 28 травня 2017 року № КВ-0000002 з 147974, 05 грн. до 100 504, 37 грн., пені з 4217 грн. до 2954, 70 грн., три проценти річних з 741, 89 грн. до 503, 90 грн.

Зменшити стягнуту з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору за подання позову з 1529, 34 грн. до 1039,65 грн. та суму витрат на професійну правничу допомогу з 9500 грн. до 6458,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 734,54 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 3 ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус