ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2487/25 Справа № 202/5192/24 Суддя у 1-й інстанції - Доценко С. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року по справі за позовом керівника Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про припинення права власності шляхом конфіскації 1/3 частки земельної ділянки та визнання права власності на 1/3 частки земельної ділянки -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2024 року керівник Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Держгеокадастру у Донецькій області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності шляхом конфіскації 1/3 частки земельної ділянки та визнання права власності на 1/3 частки земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою російської федерації, на основі свідоцтва про право на спадщину від 9 грудня 2016 року отримала право власності на 1/3 частини земельної ділянки площею 0,93 га у Донецькій області, призначеної для сільськогосподарського виробництва.

Позивач вказує, що право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На момент набуття права власності вона мала паспорт громадянина рф та проживала у Санкт-Петербурзі.

За даними ДМС України, ОСОБА_1 не зверталася для отримання українських документів.

Оскільки відповідач як іноземна громадянка не відчужила свою частку землі протягом року (до 9 грудня 2017 року), право власності підлягає припиненню через конфіскацію за рішенням суду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, припинено право власності ОСОБА_1 , громадянки російської федерації, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :04:000:1378, загальною площею 0,93 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: за межами населеного пункту смт. Зарічне, Лиманскої територіальної громади, Краматорського району, Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 230), (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 17939834 від 09 грудня 2016 року), шляхом конфіскації у порядку, визначеному ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Донецька обласна прокуратура посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення змінити в частині відмовлених позовних вимог, зазначивши в резолютивній частині замість слів шляхом конфіскації у порядку, визначеному ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України, словами - шляхом її конфіскації у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що чинним законодавством конфіскація майна проводиться на користь держави, а тому відсутність у рішенні уповноваженого органу, на користь якого задоволено позов, і як наслідок, відсутність стягувача у виконавчому документі та провадженні, унеможливить виконання постановленого судового рішення та призведе до неможливості відновлення інтересів держави.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою рф, набула право власності на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:1378, загальною площею 0,93 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Донецької області, Краснолиманського району за межами населеного пункту смт. Кіровськ (на теперішній час за межами смт. Зарічне, Лиманська міська територіальна громада Краматорського району Донецької області), що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2016 року

Встановлено, що 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 21 листопада 2023 року.

Згідно копії інформаційної довідки від 20 лютого 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії свідоцтва про право спадщину за законом ОСОБА_1 станом на дату набуття права власності на вказану 1/3 частку земельної ділянки була громадянкою російської федерації (паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серія та номер НОМЕР_1 , виданий 10.06.2010, видавник ФМС 78037) та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, факт того, що ОСОБА_1 на момент набуття права власності мала громадянство іншої держави підтверджується її заявою про надання відомостей з Державного земельного кадастру.

Відповідно до інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області № 1401.3.1.1-6424/14.3-23 від 12 грудня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявними обліками ГУ ДМС у Донецькій області, згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України з питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, посвідок на тимчасове та постійне проживання не зверталася.

Таким чином, ОСОБА_1 яка є іноземною громадянкою, у грудні 2016 року в порядку спадкування зареєструвала за собою право власності на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужила (кінцевий строк сплив 09 грудня 2017).

Задовольняючи позовні вимоги в частині припинення права власності ОСОБА_1 , громадянки російської федерації на 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :04:000:1378, загальною площею 0,93 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом конфіскації у порядку, визначеному ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України, суд першої інстанції виходив з того, що особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на 1/3 частини конфіскованої земельної ділянки за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, суд першої інстанції виходив з того, що положення ч.4 ст.145 Земельного Кодексу та ст.348 ЦК України передбачають процедуру продажу на земельних торгах, і лише якщо майно не буде проданим, воно за рішенням суду може бути переданим у власність держави.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.ст. 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного та Земельного кодексів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

У ч. 1 ст. 1 ЗК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст. 374 ЦК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону.

Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.

Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Норма ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативною, що зобов`язує іноземця здійснити відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а встановлений річний строк є преклюзивним строком.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 22 ЗК України (в редакції станом на дату набуття права власності 02.08.2013) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: громадяни України; юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; територіальні громади; держава.

Порушення вимог частин першої і другої цієї статті є підставою для визнання правочину, за яким набувається право власності на земельну ділянку, недійсним, а також для конфіскації земельної ділянки.

У ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

У п.п.д), е) ч. 1 ст. 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель.

Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах.

Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Встановлено, що на момент набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку та виникнення у неї обов`язку відчужити земельну ділянку протягом року, національне законодавство не містило механізму реалізації зазначеного обов`язку, окрім безоплатної відмови від права власності, що не відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так , з 18 січня 2001 року Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» встановив, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати ці частки (паї), окрім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб.

Ухвалений 25 жовтня 2001 року Земельний кодекс України не лише визначив термін такої заборони відчуження до 1 січня 2005 року, але й поширив її як на земельні частки (паї), так і на земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від форми власності. Це й стало називатися «мораторієм на купівлю та продаж земель сільськогосподарського призначення».

Зазначений мораторій на продаж сільськогосподарських земель продовжувався та був скасований лише 31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності, та встановлено порядок реалізації положень ст.145 ЗК України.

Однак, після скасування мораторію на продаж сільськогосподарських земель, відповідачка не прийняла заходів по відчуженню земельної ділянки.

Відповідно до ст. 348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому ЄСПЛ неодноразово в своїх рішеннях звертає увагу на те, що якщо мова йде про експропріацію, це зазвичай тягне за собою зобов`язання держави присудити компенсацію потерпілому власнику тому що заволодіння майном , згідно з другим реченням першого абзацу статті 1 Протоколу № 1 без сплати суми, розумно пов`язаної з його вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що відповідачка як громадянка російської федерації, набула на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужила її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для конфіскації земельної ділянки за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що положення ч. 4 ст. 145 Земельного Кодексу та ст. 348 ЦК України передбачають процедуру продажу на земельних торгах, і лише якщо майно не буде проданим, воно за рішенням суду може бути переданим у власність держави.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що чинним законодавством конфіскація майна проводиться на користь держави, а тому відсутність у рішенні уповноваженого органу, на користь якого задоволено позов, і як наслідок, відсутність стягувача у виконавчому документі та провадженні, унеможливить виконання постановленого судового рішення та призведе до неможливості відновлення інтересів держави, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що положення ч. 4 ст. 145 Земельного Кодексу та ст. 348 ЦК України передбачають процедуру продажу на земельних торгах, і лише якщо майно не буде проданим, воно за рішенням суду може бути переданим у власність держави.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині конфіскації 1/3 частини спірної земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частин.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення, в оскаржуваній частині, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Законність рішення в частині задоволених позовних вимог колегією суддів не перевіряється, так як рішення в цій частині не є предметом апеляційного сокарження.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 08 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова