КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 363/2625/24

номер провадження 22-ц/824/5578/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року /суддя Рукас О.В./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором доручення у розмірі 486 730 грн. 00 коп., вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти, отримані внаслідок виконання доручення, у розмірі 486 730 грн, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 867, 30 грн. /а.с. 92-98/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, закривши провадження у справі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_2 не проживала за місцем своєї реєстрації з 01.01.2024 р. по 01.11.2024 р., що позбавило її можливості бути належним чином повідомленою про відкриття провадження у справі та отримувати судову кореспонденцію. Відповідачка не мала можливості подати відзив з суттєвими запереченнями та фактами щодо предмету спору, які б могли вплинути на ухвалене судом рішення. Крім того, суд не врахував, що сторони перебували у шлюбі на момент відчуження автомобіля, ОСОБА_2 , діяла в інтересах сім`ї і ці відносини регулюються СК України, а не лише в порядку виконання доручення. В дорученні не має жодного пункту, щодо повернення грошових коштів. Таким чином, ці кошти є коштами подружжя і були використанні на сімейні потреби. Також не було враховано, що позивач не звертався з позовом про визнання договору продажу автомобіля недійсним, а в дорученні не було зазначено про обов`язок повернення грошових коштів. Оригінали документів в судовому засіданні не досліджувались. Також вказував, що у провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває дві справи з одним й тим самим предметом спору № 363/3732/23 і № 363/2625/24, учасниками провадження якого є сторони.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її вимог. Вказувала, що відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи через електронний кабінет у системі «Електронний суд». Також зазначала, що Автомобіль Mitsubishi Pajero не є предметом позову у справі про поділ майна. Також, автомобіль був придбаний за більш ніж рік до реєстрації шлюбу і не був спільним майном подружжя. Продаж автомобіля відбувся після припинення подружніх відносин, кошти, отримані від цього продажу, не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, відповідач не мала законних підстав використовувати ці кошти на власний розсуд та відмовлятися від їх повернення позивачу, як довірителю.

Апелянт та її представник в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, через електронний суд, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 10.09.2022 року ОСОБА_4 було видано довіреність (а.с. 11-12), якою уповноважено ОСОБА_2 , зокрема, розпоряджатися (у тому числі зняти з обліку та поставити на облік у відповідному органі, продати на умовах та за ціною за її розсудом в установленому законом порядку за умови сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, обміняти, застрахувати, здати в оренду, позичку, заставляти, здійснювати переобладнання) належним йому автомобілем марки MITSUBISHI, моделі PAJERO, випуску 2007 року, чорного кольору, номер шасі: НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Довіреність вчинена 10.09.2022 року, видана строком на 3 роки без права передоручення повноважень третім особам, а також нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шульженко Н.М. і зареєстрована у реєстрі за № 222.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 37-38) судом встановлено, що зазначений у довіреності транспортний засіб станом на момент вчинення довіреності належав ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Сукупність наявних матеріалів справи (а.с. 32-36), а також надані стороною позивача фотознімки оголошень про продаж, розміщених на веб-сайті https://auto.ria.com/uk/ дають можливість зробити висновок, що після виникнення між сторонами відносин договірного представництва, вказаний у довіреності транспортний засіб був неодноразово відчужений, а саме 27.07.2023 року з наступною перереєстрацією на нового власника та зміною номерного знаку на НОМЕР_4 ; та у подальшому 08.08.2023 року з наступною перереєстрацією на нового власника та зміною номерного знаку на НОМЕР_5 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 1 ст. 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Аналіз вищевикладених приписів законодавства дає можливість зробити висновок, що довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво.

Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання.

З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва.

Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові КЦС ВС від 10.01.2019 року у справі № 320/4274/16-ц, у постанові КЦС ВС від 25.03.2024 року у справі № 458/229/18.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 , діючи від імені, в інтересах та за рахунок ОСОБА_4 , на підставі виданої нотаріально посвідченої довіреності, здійснила юридичні дії щодо продажу автомобіля, належного ОСОБА_4 на праві приватної власності. Вказані обставини зумовили припинення права власності ОСОБА_4 на транспортний засіб та набуття ним права на грошові кошти, отримані за результатами відчуження автомобіля.

Оскільки у довіреності від 10.09.2022 року сторонами не було встановлено алгоритму (порядку) дій щодо повернення отриманого, внаслідок виконання довіреності, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України у ОСОБА_2 виник обов`язок негайно передати ОСОБА_4 все одержане у зв`язку з виконанням доручення. При цьому виконання цього обов`язку не обумовлено пред`явленням ОСОБА_4 відповідної вимоги.

Не зважаючи на пред`явлені вимоги, ОСОБА_2 взагалі не повідомила ОСОБА_4 про результати виконання доручення та не передала йому одержане у зв`язку з виконанням доручення. Зворотного відповідачем не доведено.

Зі звіту № 38/08.08.23 від 11.08.2023 року про оцінку колісного транспортного засобу (а.с. 13-31) судом встановлено, що ринкова вартість належного ОСОБА_4 автомобіля на момент його відчуження становила 486 730 грн. 00 коп. Стороною відповідача не доведено, що внаслідок виконання доручення шляхом продажу автомобіля отримано іншу суму грошових коштів.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, про те, що сторони на момент відчуження автомобіля перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 діяла в інтересах сім`ї та кошти були використані на сімейні потреби, апеляційним судом відхиляються як такі, що не відповідають обставинам справи.

Так, автомобіль марки Mitsubishi, модель Pajero, номер шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 8044 26 червня 2019 року був придбаний позивачем 26 червня 2019 року.

Шлюб між сторонами був укладений 06 жовтня 2020 року, тобто автомобіль був придбаний за більш ніж рік до реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, майно, набуте одним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя і не підлягає поділу як спільне майно.

Розірвання шлюбу між сторонами відбулося 13 липня 2023 року.

10 вересня 2022 року позивач надав відповідачу нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження належним Позивачу автомобілем Mitsubishi Pajero, включаючи право на його продаж, гроші, отримані від продажу не повернуті, дії в інтересах сім`ї апелянтом не доведені.

Також, автомобіль Mitsubishi Pajero не є предметом позову у справі про поділ майна подружжя №363/3732/23, оскільки ще 20 листопада 2023 року він був виключений.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: