КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/2838/24 Головуючий у І інстанції - Рудюк О.Д.
апеляційне провадження №22-ц/824/8403/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишгородський відділ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Вишгородський відділ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Заяву обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Катар та є громадянином Хашимітського Королівства Йорданія.

У 1990 року він приїхав до УРСР, де вступив до Київського інженерно-будівельного інституту (зараз Київський національний університет будівництва і архітектури) на будівельний факультет, денної форми навчання.

Протягом наступних п`яти років він навчався на денній формі навчання та у 1995 році успішно закінчив навчання і отримав диплом про вищу освіту.

01 листопада 2019 року він отримав посвідку на постійне проживання в Україні та має намір оформити громадянство України за територіальним походженням.

Просив суд, встановити факт його проживання, громадянина Йорданського Хашимітського Королівства , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року у задоволенні зазначеної вище заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулась до суду вирішується залежно від мети його встановлення.

Вказує, що метою звернення до суду із вказаною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, є намір набути громадянство України за територіальним походження.

Таким чином, з огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, то він і звернувся до суду для встановлення такого факту.

Наголошує, що він надав суду наявні у нього належні та допустимі докази постійного проживання на території України, зокрема у період до 24 серпня 1991 року.

Просив суд, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року та ухвалити нове, яким заяву про встановлення факту його постійного проживання на території України задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка брала участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , громадянин Хашимітського Королівства Йорданії вступив до Київського інженерно-будівельного інституту у 1990 році на будівельний факультет денної форми навчання спеціальності 2903 «Промислове та цивільне будівництво». У 1995 році успішно завершив навчання та отримав диплом НОМЕР_1 від 20 червня 1995 року, реєстраційний номер 27, що підтверджується довідкою виданою Київським національним університетом будівництва і архітектури від 25 червня 2021 року №5.19-168,

Крім того, як вбачається з довідки виданої Київським національним університетом будівництва і архітектури від 26 грудня 2023 року №5.19-275, під час навчання ОСОБА_1 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Йорданії отримав дозвіл на імміграцію в НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Йорданії отримав посвідку на постійне проживання.

03 грудня 2019 року ОСОБА_1. отримав картку платника податків видану Іванківським відділенням Вишгородської ОДПІ. Дата реєстрації у Державному реєстрі 02 грудня 2019 року.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 04 вересня 2024 року, ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 04 вересня 2024 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вказує заявник, встановлення факту постійного проживання на території України має для нього юридичне значення та необхідне йому для отримання громадянства України.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_1. про те, що він з 1990 року та станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України не підтверджені належними доказами, будь-яких доказів про реєстрацію місця проживання, працевлаштування на території України суду не надано, крім того, заявник не звертався до Вишгородського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області з метою припинення громадянства Йорданії та набуття громадянства України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вона підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, з огляду на наступне.

У ч. 1 ст. 293 ЦПК України, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів, щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані з розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення, щодо змагальності (ст. 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (ст. 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені у заяві обставини (наприклад, у ч. 2 ст. 318 ЦПК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі №569/4466/23 (провадження №61-6986с23).

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про громадянство», особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

У ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або яким продовжено строк перебування на території України в установленому порядку, або які мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток/військово-обліковий документ, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Чинне законодавство, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру набуття громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч. 1 ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У п. 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Аналіз зазначених вище правових норм дає обґрунтовані підстави стверджувати, що сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України до 24 серпня 1991 року.

Також, колегія суддів зазначає, що не може бути підставою для відмови у задоволенні зави неподання до суду доказів про реєстрацію місця проживання, оскільки наявність такого документу виключає необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання (у відповідності до Порядку 215 на підтвердження факту проживання на територіях України заявник може подати довідку про реєстрацію місця проживання, а у разі відсутності такої довідки передбачено подання судового рішення).

Судом першої інстанції необґрунтовано зазначено як підставу для відмови у встановленні факту проживання відсутність працевлаштування на території України, та не враховано наявність доказів навчання заявника на території України у період до 24 серпня 1991 року.

Крім того, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції, що заявник звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту його проживання на території України до 24 серпня 1991 року для набуття громадянства України зобов`язаний припинити громадянства Йорданії, оскільки таке зобов`язання подаєтьсяособою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (ст. 8 Закону).

Колегія суддів звертає увагу, що суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

Як вбачається із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, метою звернення до суду із такою заявою є намір заявника набути громадянство України за територіальним походженням.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року №161/9609/22 робить такий висновок: У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (ст. 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено встановлення в судовому порядку юридичних фактів, щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України батьків заявника, діда чи баби, тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби, тощо.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що набуття громадянства України встановлюється на підставі ст. 8 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15 грудня 2017 року) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15 грудня 2017 року) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Заявник надав суду наявні у нього належні і допустимі докази постійного проживання на території України, зокрема у період до 24 серпня 1991 року.

Однак, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, призвели до помилкового рішення про відмову у задоволенні зави.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту проживання громадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року, підлягає задоволенню.

Відповідно, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 січня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишгородський відділ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт проживання громадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба