ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2896/25 Справа № 932/3444/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року у складі судді Цитульського В.І.

у справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення, КП Дніпроводоканал ДМР надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати данні послуги щомісяця.

Між КП Дніпроводоканал ДМР та ОСОБА_1 склалися фактичні відносини з приводу надання послуг та було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 8501 від 30 березня 2017 року, виданої начальником абонентської служби, за місцем реєстрації відповідального квартиронаймача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстровані інші члени її сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, відповідачів слід вважати солідарними боржниками, оскільки останні користуються нарівні з відповідальним квартиронаймачем усіма правами і обов`язками.

На підставі викладеного, КП Дніпроводоканал ДМР просило стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, яка утворилася станом на 31 серпня 2024 року у розмірі 104272,66 грн., та складається з: суми основного боргу - 90735,22 грн. (за період з січня 2000 року по січень 2024 року), 3% річних - 1541,63 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), інфляційного збільшення - 11995,81 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року позов КП "Дніпроводоканал" ДМР задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП "Дніпроводоканал" ДМР заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 39619,01 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП "Дніпроводоканал" ДМР судовий збір у розмірі по 287,63 грн. з кожного.

Рішення суду мотивовано наявність підстав для часткового задоволення позову та покладення на відповідачів солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, з урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем під час розгляду справу, яка підтверджена належними та допустимими доказами у справі та не спростована відповідачами. Відмовляючи в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позову.

Не погодившись з рішенням суду в частині залишених без задоволення вимог про стягнення заборгованості за основною суму боргу, інфляційних витрат та 3% річних, КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про залишення позову без задоволення в частині стягнення заборгованості за основною суму боргу, інфляційних витрат та 3% річних. Вказує, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин строк позовної давності та помилково дійшов до висновку про відмову у задоволенні решти вимог позову, які підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що предметом господарської діяльності КП "Дніпроводоканал" ДМР є надання послуг водопостачання та водовідведення.

Відповідачі у справі проживають за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг водопостачання і водовідведення.

Для оплати послуг водопостачання і водовідведення на ім`я відповідача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

З розрахунку заборгованості по обліковому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що сума заборгованості за послуги водопостачання за період з січня 2000 року по січень 2024 року складає 104272,66 грн., з якої 90735,22 грн. - сума основного боргу, 1541,63 грн. - сума 3% річних та інфляційне збільшення 11995,81 грн.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У розумінні положень ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» № 2918-ІІІ від 10 січня 2002 року, споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Положеннями п. п. 17, 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (діяли на час виникнення вказаних цивільних відносин), визначено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 750/12850/16-ц від 26 вересня 2018 року дійшов до висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст.67, ч. 1 ст.68 ЖК УРСР передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно із ст. 160 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону».

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав за необхідне заявлений у справі позов задовольнити частково, стягнувши з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача КП "Дніпроводоканал" ДМР заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з квітня 2021 року по січень 2024 року основного боргу у розмірі 39619,01 грн. (90735,22 грн. - 51116,21 грн.), оскільки з позовом до суду про стягнення заборгованості позивач звернувся лише у квітні 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. Окрім цього, суд вважав за необхідне відмовити в іншій частині позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у розумінні положень ст. 625 ЦК України, з підстав необґрунтованості та недоведеності позивачем належними та допустимими доказами у справі.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення суду відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позову, які доведені належними та допустимими доказами у справі та не спростовані відповідачами.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, є безпідставними, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, та підлягає застосування лише у разі наявності порушення права особи або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду та встановлюється тривалістю у три роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та належним чином надано оцінку обставинам та доказам у справі, зокрема, саме тому факту, що відповідачі фактично проживають за вказаною адресою, отже зобов`язані сплачувати за комунальні послуги та на підтвердження утвореної заборгованості за основним боргом, інфляційними втратами та 3 % річних надано належні докази, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються положеннями ст. 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заборгованості надано розрахунок заборгованості, що підтверджує наявну заборгованість відповідачів та їх солідарну відповідальність за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань апеляційна скарга не містить.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 квітня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна