Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9059/24 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М.
Категорія 84 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,

за участю секретаря Антоневської В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/9059/24 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк « ПриватБанк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк « ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року, постановлену під головуванням судді Шкирі В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Акціонерне товариство КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом, в якому зазначено, що 10 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредитні кошти у розмірі 40000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 9 серпня 2010 року.

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків, банк змушений був звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на належне боржнику рухоме майно, яке було передане в заставу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 4 березня 2011 року передано в заклад АТ КБ ПриватБанк шляхом вилучення у ОСОБА_1 належних останньому транспортних засобів: автомобіля Renault, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепу Fruehauf, модель TF34СІ, 1984 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також звернуто стягнення на вказане рухоме майно, шляхом безпосереднього продажу цих транспортних засобів конкретному покупцю, з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу.

Окрім того, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 серпня 2014 року стягнуто із боржника та поручителів заборгованість за вказаним кредитним договором.

Також рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2007 року у розмірі 37243,58 дол. США.

Вказує, що 17 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 також був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 185000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 14 грудня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2012 року стянуто із боржника та поручителів на користь банку заборгованість за цим кредитним договором.

Позивач зазначає, що вказані рішення судів не були виконані ні в добровільному порядку, ані у порядку примусового виконання органами ДВС.

АТ КБ ПриватБанк було з`ясовано, що після ухвалення Корольовським районним судом м. Житомира від 4 березня 2011 року щодо спірних правовідносин, ОСОБА_1 подарував належну йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , своєму рідному брату ОСОБА_2 .

На переконання позивача, вказаний договір є фраудаторним, оскільки був укладений в період наявних боргових зобов`язань перед АТ КБ ПриватБанкза цими кредитними договорами та невиконаними судовими рішеннями про стягнення заборгованості.

Враховуючи вищезазначене, просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини кварири АДРЕСА_1 , укладений 30 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 30 червня 2011 року.

Також просив скасувати запис про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_2

15 січня 2025 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій зазначив, що ОСОБА_1 тривалий час не здійснював погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями в добровільному порядку, що, з огляду на факт відчуження ним вартісного майна на користь свого родича, свідчить про відсутність у нього добросовісного наміру здійснювати реальне повернення суми боргу.

Вважає, що такими діями боржник намагається уникнути звернення стягнення на нерухоме майно з метою виконання судових рішень про стягнення заборгованості.

Враховуючи ту обставину, що спірне нерухоме майно було відчужене боржником іншій особі та наразі відсутні будь-які заборони та обтяження цього майна, існує очевидна можливість відчуження вказаної квартири на користь інших осіб, що призведе до порушення прав АТ КБ ПриватБанк.

Таким чином, просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та встановити заборону ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені повноваженнями здійснювати реєстраційні дії щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначену заборону, до набрання рішенням суду законної сили у даній справі.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно : квартиру АДРЕСА_1 , та встановлено заборону ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені повноваженнями здійснювати реєстраційні дії щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначену заборону, до набрання рішенням суду законної сили у даній справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення,- про відмову у задоволенні заяви АТ КБ ПриватБанк про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що предметом судового розгляду у даній справі є визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Водночас, арешт накладено на всю квартиру, що вказує на неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову заявленим вимогам.

Звертає увагу на те, що арешт накладений на квартиру, загальною площею 42,7 кв.м. Водночас, на момент вирішення питання про забезпечення позову вказаний об`єкт нерухомості відсутній, оскільки квартира АДРЕСА_1 , була реконструйована, внаслідок чого загальна площа квартири становить 73,2 кв.м.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що у цій справі вимога про стягнення коштів не заявлялася, а предметом спірних правовідносин є виключно визнання недійсним договору дарування частини квартири. АТ КБ « ПриватБанк» не є стягувачем у жодному виконавчому провадженні відносно нього, а виконавчі провадження, у яких боржником був ОСОБА_1 , закінчені та стягувачем пропущений строк на пред`явлення виконавчих листів до примусового виконання. Отже, внаслідок укладення спірного договору дарування права АТ КБ « ПриватБанк» жодним чином не були порушені та в разі задоволення позову неможливо буде виконати рішення судів шляхом звернення стягнення на вказаний об`єкт нерухомості.

Вважає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд врахував виключно інтереси позивача, залишивши поза увагою інтереси інших осіб.

Заява про забезпечення позову не містила жодних обгрунтувань необхідності застосування таких видів забезпечення позову. Суду не надано доказів, які б дійсно підтверджували наявність очевидної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

ОСОБА_2 також звертає увагу на те, що за період розгляду даної справи представник позивача неодноразово звертався до суду із заявами про забезпечення позову, які не були задоволені. Отже, він, будучи обізнаним з такими обставинами, мав можливість здійснити відчуження цього майна, проте не вчиняв таких дій.

Таким чином, вважає, що ухвала суду про застосування заходів забезпечення позову не лише не містить умови для їх застосування, але й не відповідає змістовній меті застосування цих засобів: забезпечення виконання потенційно можливого рішення, яким позовні вимоги будуть задоволені.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України, зокрема, передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі й задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа повинна довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У частині третій статті 150 ЦПК України закріплене правило про те, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в разі невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачеві розпоряджатися певним майном чи здійснювати певні дії.

Зміст позовної заяви свідчить про те, що спірні правовідносини пов`язані із визнанням недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 червня 2011 року.

При цьому, позивач, вважаючи фраудаторним укладений між відповідачами договір дарування вказаного нерухомого майна, просить визнати недійсним цей договір не як власник даного майна та не з метою повернення його у свою власність, а з метою повернення майна у власність ОСОБА_1 і можливого подальшого стягнення боргу за рахунок цього майна.

1/3 частина квартири АДРЕСА_1 є предметом спору й у випадку подальшого відчуження ОСОБА_2 цього майна на користь третіх осіб ефективний захист прав позивача буде утруднений чи неможливий, оскільки внаслідок цього виникне необхідність подання інших позовів, адже майно буде належати іншій особі, право якої позивачу доведеться також оспорювати, що не сприятиме ефективному захисту його прав.

Однак, при вирішенні даного питання суд першої інстанції застосував заходи забезпечення позову щодо всієї квартири, власником якої є ОСОБА_2 , проте, предметом спірного договору дарування була лише 1/3 її частина.

Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що при застосуванні заходів забезпечення позову судом не враховано, що накладення арешту на всю квартиру АДРЕСА_1 , свідчить про недотримання принципу співмірності, який закріплений у частині третій статті 150 ЦПК України.

Отже, у даному випадку слід накласти арешт на 1/3 частину вказаної квартири, оскільки такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та забезпечить ефективний захист прав позивача у разі задоволення позову.

Позовна заява містить відповідне обгрунтування заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог, на підтвердження яких надано докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обгрунтовуються вимоги, суд встановить під час ухвалення рішення по суті спору.

Застосований судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки обтяжене майно фактично перебуватиме у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися 1/3 частиною вказаної квартири. При цьому, таке обмеження має тимчасовий характер.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказав, що належна йому квартира була реконструйована, що, на його думку, виключає можливість застосування заходів забезпечення позову.

З даного приводу слід зазначити, що наявний у виділених матеріалах цивільної справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно містить інформацію про те, що станом на 18 липня 2011 року загальна площа вказаної квартири становила 42,7 кв.м., житлова 25,8 кв.м. (квартира складалася з двох житлових кімнат та службових приміщень). Станом на 3 травня 2024 року загальна площа цієї квартири збільшилася до 73,2 кв. м. ( квартира складається з двох житлових кімнат та допоміжних приміщень, житлова площа 25,8 кв.м).

Отже, вказані обставини свідчать про те, що відбулася реконструкція цього об`єкта, що призвело до збільшення його загальної площі, проте призначення даного майна не змінилося й воно залишається об`єктом житлової нерухомості. Збільшення загальної площі цієї квартири не перешкоджає можливості вирішити питання про накладення арешту на 1/3 його частину.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач, окрім накладення арешту на майно, просив також й заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна.

Однак, слід зазначити, що як заборона відчуження, так й арешт майна є видами обтяжень речових прав на нерухоме майно ( пункт 4 частини першої статті 4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна ( постанова Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №504/3408/22).

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №567/459/23.

Отже, застосування поряд з арештом майна ще одного виду забезпечення позову у вигляді заборони вчинення будь-яких дій, у тому числі й реєстраційних, щодо відчуження вказаного майна, фактично матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що не є необхідним, співмірним та доцільним.

Враховуючи вищезазначене, ухвала підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення, про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву Акціонерного товариства Комерційний банк « ПриватБанк» про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: