Справа № 309/395/25
Провадження № 2/309/133/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Довжанин М.М.

за участю секретаря судового засідання: Драб Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Хустської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з відповідачкою по справі перебуває в шлюбі з 27 квітня 2007 року, який зареєстрований в Хустському відділі РАЦСу, за актовим записом № 82, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 3 липня 2015 року.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .Подружнє життя у них не склалося, часто виникали непорозуміння, сварки, що в результаті призвело до припинення шлюбних відносин, з 2022 року сторони проживають окремо.

В березні 2024 року відповідачка залишила сім"ю, змінила місце проживання та виїхала до Росії, де проживає її мати. За три роки до її виїзду, а саме в червні 2021 року відповідачка під приводом поступлення на навчання вивезла з України старшого сина ОСОБА_5 , який також проживає в м. Москві разом з матір`ю. ОСОБА_2 за кордоном має зареєстроване місце проживання та постійну роботу, тому повертатися до позивача та сина не має наміру.

ОСОБА_1 проживає з сином ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 .,

який навчається в Хустській Загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №1.

Відповідачка ніяким чином не піклується про сина ОСОБА_6 , не цікавиться його життям та здоров`ям, успіхами в школі, не дбає про фізичний розвиток дитини, не

цікавиться життям та розвитком їхньої дитини, як він навчається чим цікавиться, як

мати, жодної уваги дитині не приділяє.

Позивач більше року самостійно утримує сина та займається його розвитком та

вихованням, матеріально забезпечений.

ОСОБА_2 фактично самоусунулася від здійснення обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_6 .

На підставі наведеного просив визначити місце проживання сина разом з ним.

Предстаник позивача ОСОБА_1 адвокат Гринюк Г. В. подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзиву на позов не подала, із зустрічним позовом також до суду не звернулась.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради в судове засідання не з`явився. Заступник міського голови Калин В.Ю. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення позову залишають на розсуд суду. Зазначив, що органом опіки та піклування з`ясовано, що мати дитини, ОСОБА_7 , не зверталася до органу опіки та піклування та до суду про оспорювання місця проживання дитини. Отже спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з відповідачкою перебуває в шлюбі з 27 квітня 2007 року, який зареєстрований в Хустському відділі РАЦСу, за актовим записом № 82, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 3 липня 2015 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В березні 2024 року відповідачка залишила позивача та сина ОСОБА_6 , змінила місце проживання та виїхала до Росії, де проживає її мати. За три роки до її виїзду, а саме в червні 2021 року відповідачка вивезла з України старшого сина ОСОБА_5 , який також проживає в м. Москва разом з матір`ю. ОСОБА_2 за кордоном має зареєстроване місце проживання та постійну роботу.

Як констатовано ч.1-3 ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року:

1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до ч.1 ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Як передбачає ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як встановлено судом, неповнолітній ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , у їхньому будинку. Мати дитини проживає в Російській Федерації.

За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

В ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі, М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи.

Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю.

Як встановлено судом, неповнолітній син постійно проживає з батьком, який створив йому належні житлово-побутові умови для його повноцінного і гармонійного розвитку.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання своїх дітей, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в найкращих інтересах самої дитини, приходить висновку, що оскільки син ОСОБА_4 проживає спільно з батьком в будинку, має всі належні умови для проживання, виховання та її утримання саме у позивача, батько повністю займається навчанням, лікуванням дитини, створює йому умови всебічного розвитку, мати дитини заперечень щодо даних обставин не подала, необхідно визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що буде повністю відповідати правам та найкращим інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Керуючись ст.2, 4-5, 10-13, 76-81, 133, 141, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.3,112, 141, 155, 160-161 СК України, ст.ст.8, 11 Закону України „Про охорону дитинства", суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М. М.