ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 756/5460/23

провадження № 61-16865св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Куксюк Андрій Леонтійович, на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Белоконної І. В. від 02 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І., від 17 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2018 року на вул. Волинській у м. Києві ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок порушення правил дорожнього руху вчинив зіткнення з належним йому (позивачу) на праві власності автомобілем «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 07 лютого 2023 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності, матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в ДТП, складає 329 525,55 грн.

Крім отриманих тілесних ушкоджень, він зазнав сильних душевних страждань, оскільки відсутність автомобіля суттєво вплинула на організацію його життя, пересування без автомобіля спричиняє дискомфорт, що постійно негативно впливає на його психологічний стан.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 329 525,55 грн, витрати щодо оцінки матеріального збитку у розмірі 8 000 грн, моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн, судовий збір у розмірі 5 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою Солом?янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року у справі № 760/25078/18, яка набрала законної сили 16 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у ДТП, яка сталася 30 березня 2018 року.

Враховуючи наявність судового рішення про визнання відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до пошкодження автомобіля позивача, суд вважав доведеним факт завдання майнової та моральної шкоди відповідачем позивачу.

Разом з цим у цій справі днем настання події (днем вчинення ДТП) є 30 березня 2018 року, а тому загальна позовна давність тривалістю у три роки, встановлена статтею 257 ЦК України, починає перебіг 31 березня 2018 року і спливає 30 березня 2021 року.

Враховуючи, що позов подано 26 квітня 2023 року зі спливом строку позовної давності та те, що позивачем не заявлено відповідного клопотання про поновлення пропуску відповідного строку, суд дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Куксюка А. Л. задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mercedes-Benz 208D» ОСОБА_2 була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0009599 у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Здорово» (далі - ПрАТ «СК «Здорово») з лімітом страхової відповідальності за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000 грн (франшиза - 1 000грн).

При цьому позивач, будучи обізнаним про факт існування такого полісу, до страховика відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, а також не залучив його до участі у цій справі.

Враховуючи, що розмір обов`язку страховика має істотне значення для встановлення обсягу відповідальності винної в ДТП особи, оскільки заподіювач шкоди зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, однак, страховик відповідача залучений до участі у цій справі позивачем не був, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування завданої позивачу майнової шкоди пошкодженням транспортного засобу.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що про порушення свого права у спірних правовідносинах ОСОБА_1 дізнався в день настання ДТП 30 березня 2018 року, а тому строк позовної давності у цьому випадку необхідно обраховувати з саме з указаної дати.

Водночас підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні , оскільки Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і на час звернення позивача з позовом у цій справі карантин діяв, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що порушення строків досудового слідства у кримінальному провадженні спричинено неправомірними діями відповідача, тому правові підстави для покладання на відповідача відповідальності за дії правоохоронних органів при досудовому розслідуванні відсутні.

Водночас у результаті ДТП, яка трапилася з вини відповідача, позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що саме по собі вказує про заподіяння йому душевних страждань. Зазначене вказує про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди, яку зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, визначено судом у розмірі 30 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

15 грудня 2024 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку від імені ОСОБА_1 - адвокат Куксюк А. Л. подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 910/4720/20, від 21 січня 2020 року у справі № 369/1850/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, від 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована наступним.

Початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.

Оскільки підозру ОСОБА_2 у кримінальному провадженні про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, вручено 17 листопада 2022 року, позивачем строк звернення до суду з позовом у цій справі не пропущено.

Аргументи відповідача про необхідність обрахування строку позовної давності з дати ДТП 30 березня 2018 року, та який сплив до моменту вручення йому підозри у кримінальному провадженні, - помилкові.

Суд апеляційної інстанції не погодився ні з доводами ОСОБА_1 щодо відшкодування завданих йому збитків, ні з початком відліку строку позовної давності, вказаних ним, ні з обґрунтуванням судом першої інстанції застосування цього строку, виклавши власне бачення обставин щодо вирішення вказаних питань.

Висновки про обов`язковість звернення позивача в першу чергу до страховика цивільно-правової відповідальності відповідача для вирішення питання відшкодування майнової шкоди або ж залучення страхової компанії до участі у справі як відповідача, не перешкоджають стягненню завданої шкоди безпосередньо з її завдавача.

Право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

В матеріалах справи міститься лист МТСБУ від 25 квітня 2018 року про те, що ПрАТ «СК «Здорово» втратило статус асоційованого члена МТСБУ через заборгованість до фондів останнього та відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» припинило членство в МТСБУ.

Враховуючи наявність в матеріалах справи полісу з визначеною страховою сумою, суд мав можливість визначити суму до відшкодування відповідачем за мінусом суми страхового відшкодування, а не відмовляти у позові у повному обсязі.

Визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди є суттєво заниженим.

Внаслідок ДТП позивач пережив нервове потрясіння, був вимушений змінити звичний ритм життя та докладати додаткових зусиль для його організації в умовах відсутності транспортного засобу. При цьому відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про його каяття в скоєному, жодних дій по відшкодуванню заподіяних збитків не вчинив.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 756/5460/23.

У лютому 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 березня 2018 року на вул. Волинській у м. Києві сталась ДТП за участі транспортного засобу «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Mercedes-Benz 208D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок якої транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, а ОСОБА_1 - тілесних ушкоджень.

Постановою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а. с. 246-247, т. 1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mercedes-Benz 208D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0009599 у ПрАТ «СК «Здорово» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000грн, за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн, франшиза - 1 000 грн (а. с. 230, т.1).

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, що складений суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , від 07 лютого 2023 року № 3931, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 329 525,55 грн з ПДВ; вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 576 751,85 грн; вартість у пошкодженому стані після ДТП автомобіля становить 117 473,89 грн, ринкова вартість автомобіля до моменту ДТП становить 329 525,55 грн (а. с. 23-35, т. 1).

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної

або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами

та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України

«Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому

цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну

потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;

з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди

(стаття 28 Закону № 1961-IV).

Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства (стаття 31 вищевказаного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Отже, касаційний суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження

№ 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 329 525,55 грн, витрати щодо оцінки матеріального збитку у розмірі 8 000 грн, моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, посилаючись на те, що відповідач є винуватцем ДТП.

Суд першої інстанції виходив з доведеності вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до пошкодження автомобіля позивача, та факту завдання майнової та моральної шкоди відповідачем позивачу, однак відмовив у позові у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Рішення суду першої інстанції було оскаржено лише ОСОБА_1 , який у апеляційній скарзі наполягав на своїх вимогах щодо задоволення позову у повному обсязі та не погоджувався з підставами відмови у позові (позовна давність). ОСОБА_2 не оскаржив це рішення в частині мотивів обґрунтованості позову, а протягом розгляду справи посилався лише на пропуск позивачем строку позовної давності. Тобто фактично судове рішення оскаржено позивачем в частині підстав для відмови у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції повністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з підстав неналежного суб`єктного складу відповідачів за вимогами про відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції фактично вийшов за межі доводів апеляційної скарги та не вдався до вирішення спору по суті вимог у вказаній частині, пред`явлених безпосередньо до особи, винної в ДТП.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не врахував, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. ПрАТ «СК «Здорово» є належним відповідачем (співвідповідачем) лише в частині вимог про відшкодування майнової шкоди в межах страхової суми. Розмір цієї страхової суми передбачений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0009599, укладеним ОСОБА_2 з ПрАТ «СК «Здорово», та становить 100 000 грн за шкоду, заподіяну майну (франшиза - 1 000 грн).

Обставини обсягу відповідальності страховика ПрАТ «СК «Здорово» сторонами не спростовано.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції не був позбавлений можливості визначити обсяг відповідальності відповідача, в межах якої страховик не є належним відповідачем, врахувавши, що обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для відшкодування майнової шкоди, а тому суд касаційної інстанції в силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості ухвалити щодо вказаних вимог у справі власне судове рішення, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду у вказаній частині з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок ДТП, яка трапилася з вини відповідача, позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Врахувавши факт отримання ОСОБА_1 травм внаслідок ДТП, а також їх тяжкість, глибину та характер душевних страждань, пов`язаних як із подією ДТП, так і тривалим лікуванням, а також з фізичним знищенням автомобіля, апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у сумі 30 000 грн. Зазначений розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Відхиляючи доводи позивача про необхідність задоволення позову у цій частині у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів відповідно до статей 76-79 ЦПК України на обґрунтування заявленого розміру заподіяної моральної шкоди 500 000 грн.

Колегія суддів погоджується з визначеним апеляційним судом розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві.

Фактично вимоги касаційної скарги заявника щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог про відшкодування майнової шкоди ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду у вказаній частині вимог - скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення апеляційним судом спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому у вказаній частині її слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Куксюк Андрій Леонтійович, задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині відшкодування заподіяної майнової шкоди скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович