РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/22882/24

Провадження № 22-ц/4815/456/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду на території України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , завідувача сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Рівненській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, звернулася до суду з клопотанням про визнання на території України рішення Східного земельного суду ( Королівства Данія) від 14.05.2024 року, згідно з яким рішення Сімейного суду Копенгагена від 12.02.2024 про отримання ОСОБА_4 одноосібної опіки на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено в силі.

В обґрунтування вимог вказувала, що 10 липня 2023 року Агенством сімейного права на підставі клопотання ОСОБА_6 винесено рішення про надання матері тимчасової опіки над ОСОБА_5 на час розгляду справи про опіку.

12 лютого 2024 року Сімейним судом Копенгагена винесено рішення, відповідно до якого спільна опіка припиняється і ОСОБА_7 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 має визнати, що ОСОБА_9 незаконно утримують за кордоном, тимчасове рішення ОСОБА_10 сімейного права від 10.07.2023 про опіку над ОСОБА_11 підтверджено.

14 травня 2024 року Східний земельний суд ( Королівство ОСОБА_12 ) у справі № BS-10015/ 2024-OLR виніс рішення, яким залишив в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_7 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_11 .

Враховуючи, що утримування батьком дитини ОСОБА_13 малолітнього ОСОБА_14 на території України без згоди на те матері дитини, порушує її право на піклування щодо дитини, визнання в Україні рішення Східного земельного суду ( Королівство Данія) від 14.05.2024 у справі № BS-10015/ 2024-OLR необхідне для поновлення її прав піклування над дитиною ОСОБА_15 .

Зазначає, що розгляд справи BS-10015/2024-OLR в Східному земельному суді в Данії відбувався за участю представника Боржника - адвоката Брітта Рейнвальда.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення її клопотання.

Апелянт зазначає, що у заявниці був відсутній обов`язок долучати документ, який засвідчує, що ОСОБА_16 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи, що рішення Суду Копенгагена від 12.02.2024 було ухвалено як за участі ОСОБА_17 через відеозв`язок, так і його представника Сідсель Рюне Бернхарда з урахуванням пояснень та зустрічних вимог.

Не погоджується з висновками місцевого суду щодо несумісності рішень судів Данії з рішеннями судів у справі № 759/24278/23.

Вказує, що рішення Східного земельного суду (Королівство Данія) від 14.05.2024 у справі №ВS-10015/2024-OLR, згідно з яким рішення Сімейного суду Копенгагена від 12.02.2024 про отримання ОСОБА_4 одноосібної опіки над ОСОБА_5 , залишено в силі, не були предметом розгляду у справі № 759/24278/23 та прийняті до постановлення рішення у справі № 759/24278/23.

Про зазначене свідчить відсутність покликань в мотивувальній частині постанови Рівненського апеляційного суду в Рівненській області від 22.08.2024 у справі № 759/24278/23 на рішення Сімейного суду Копенгагена від 12.02.2024 та Східного земельного суду від 14.05.2024.

На даний момент, справа № 759/24278/23 перебуває на розгляді Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, про що свідчить ухвала Верховного Суду від 10.10.2024 про відкриття касаційного провадження у справі № 759/24278/23.

Висновки у справі № 759/24278/23, якими обгрунтовано відмову у задоволенні клопотання у даній справі про визнання рішень данського суду, прийняті після прийняття рішень данського суду та є виключно правовою оцінкою обставин іншим судом та ні в якому разі не скасували необхідність надати оцінку фактичним обставинам справи, що мають значення для даної справи.

Зазначене, на думку апелянта, свідчить про відсутність юридичної оцінки обставин, що мають значення для справи та оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при відмові у задоволенні клопотання про визнання рішень данського суду, враховуючи також, що ОСОБА_16 не скористався у місячний строк правом на подання можливих заперечень проти такого клопотання.

ОСОБА_16 , від імені якого діє адвокат Соломон Ольга Миколаївна, подав відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що Міністерство юстиції України фактично змінило предмет справи на стадії апеляційного провадження, оскільки у прохальній частині апеляційної скарги Мін`юст просить не лише визнати рішення Східного земельного суду (Королівство Данія) від 14.05.2024 у справі № BS-10015/2024-OLR, а визнати його з урахуванням рішення Сімейного суду м. Копенгагена від 12.02.2024.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в найкращих інтересах дитини, враховуваши національне законодавство та судову практику, так і міжнародне право.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2023 року Агенством сімейного права на підставі клопотання ОСОБА_6 винесено рішення про надання матері тимчасової опіки над ОСОБА_5 на час розгляду справи про опіку.( а.с. 85-89)

З нотаріально засвідченого перекладу рішення від 12 лютого 2024 року вбачається, що Сімейним судом Копенгагена винесено рішення, відповідно до якого спільна опіка припиняється і ОСОБА_7 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 має визнати, що ОСОБА_9 незаконно утримують за кордоном, тимчасову рішення Агенства сімейного права від 10.07.2023 про опіку над ОСОБА_11 підтверджено.(а.с.97-105)

Судом також встановлено, що 14 травня 2024 року Східний земельний суд ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR виніс рішення, яким залишив в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_7 отримує одноосібну опіку над Дарієм, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні нотаріально засвідченим перекладом вказаного рішення ( а.с.111-116).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_17 адвоката Соломон О.М. задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2024 року скасовано. У задоволенні позову Центрального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_17 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Королівства Данія відмовлено.

Відмовляючи у задоволені клопотання ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив зокрема із того, що рішення від 14 травня 2024 року, ухвалене Східним земельним судом ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR, яким залишено в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_7 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є на сьогодні несумісним із рішенням , яке було ухвалене в Україні, а саме у справі № 759/24278/23 за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_17 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Королівства Данія, яким у задоволенні вимог відмовлено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до ст. 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Згідно зі ст. 82 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України, у визнанні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Частиною першою статті 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підпунктом 3 пункту 1 Закону України "Про ратифікацію Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми" встановлено застереження до статті 17 Конвенції про те, що за наявності будь-якої з підстав, визначених у статті 10 Конвенції, у випадках, передбачених статтями 8 і 9 Конвенції, Україна залишає за собою право відмовитися від визнання та виконання надісланих їй рішень стосовно опіки над дітьми.

У пункті 1 статті 10 Конвенція передбачає, що у визнанні та виконанні рішення іноземного суду може бути відмовлено, якщо: якщо рішення є не сумісним з рішенням, яке було ухвалене в запитуваній Державі або підлягає виконанню в цій Державі після його ухвалення в третій Державі, унаслідок провадження, порушеного до подання прохання про визнання чи виконання, та якщо відмова відповідає інтересам благополуччя дитини (d).

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 127/15416/19 вказано, що наслідком визнання рішення іноземного суду про передачу всіх прав опіки над дитиною, буде повернення дитини у країну проживання батька.

Як було зазначено вище, національними судами України вже було вирішене питання про повернення дитини ОСОБА_1 та здійснено висновки про те, що задоволення такого позову не відповідає інтересам дитини. Провадження було ініційоване ОСОБА_1 до подання прохання про визнання на території рішення данського суду. Отже, в розумінні Конвенції, висновки місцевого суду про несумісність судових рішень є правильними.

Крім того, Україна та Данія є учасниками Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (ратифікована Україною Законом від 14 вересня 2006 року № 143-V).

Відповідно до статті 23 Конвенції, заходи, вжиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах. Визнання, однак, може бути відмовлено, зокрема, якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання.

Необхідність заслухати думку дитини перед ухваленням рішень, що стосуються її життя, передбачений не лише національним законодавством, а й міжнародними правовими актами.

Зокрема, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дитини встановлює, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган: якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння: - упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; - у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; - надає можливість дитині висловлювати її думки; c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).

Згідно зі статтею 171 Сімейного кодексу України, дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, а також посадовими особами органів державної влади і місцевого самоврядування з усіх питань, що її стосуються.

Як вбачається з рішень судів Королівства Данії у справі BS-45774/2023-KBH, дитина не була заслухана, що є самостійною підставою для відмови у визнанні рішення іноземного суду відповідно до статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей.

Аналіз викладеного свідчить про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.