ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 523/4255/16-ц

провадження № 61-8002св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шиєнковим Ярославом Євгеновичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що її батьку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала квартира АДРЕСА_1 . В силі свого віку ОСОБА_3 потребував постійного догляду, який вона здійснювала.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після смерті батька вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася про те, що вказана квартира 24 березня 2015 року була подарована ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Вважала, що спірний договір дарування є недійсним, оскільки на момент його укладання ОСОБА_3 перебував під впливом тяжкої хвороби, тому не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

При цьому ОСОБА_2 не є близькою особою до їх родини, що додатково підтверджує, що вона скористалася безпорадним станом її батька. Крім того, з дня підписання договору дарування і до смерті ОСОБА_3 відповідачка не з`являлася до подарованої квартири.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року у складі судді Малиновського О. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними і допустимими доказами, що вона прийняла спадщину після смерті батька та те, що оспорюваним договором дарування, яким спадкодавець за життя відчужив належну йому квартиру ОСОБА_2 , порушуються її права, як спадкоємця.

Суд не взяв до уваги висновки судової посмертної комісійної судово-медичної експертизи від 04 квітня 2019 року № 269 та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2021 року № 9, якими підтверджується абсолютна неспроможність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент підписання ним договору дарування від 24 березня 2015 року, оскільки вважав, що ключовим питанням у цій справі є доведеність позивачкою порушення її спадкових прав укладеним договором дарування, як заінтересованою особою, а визнання недійсним вказаного договору дарування буде наслідком успадкування нею спадкового майна за законом після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 24 березня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що висновками судової посмертної комісійної судово-медичної експертизи від 04 квітня 2019 року № 269 та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2021 року № 9 встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складення ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок районного суду про те, що ОСОБА_1 не довела порушення своїх спадкових прав оспорюваним нею договором дарування за життя її батька належної йому квартири.

Апеляційний суд зазначив, що за відсутності доказів звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, на що вона посилалася у позовній заяві та відсутність заперечення цієї обставини з боку відповідача, районний суд не був позбавлений можливості додатково з`ясувати позицію відповідача щодо наявності сумніву у неї саме щодо факту звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька і у разі наявності у ОСОБА_2 такого сумніву, роз`яснити ОСОБА_1 наслідки подання або неподання нею доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Суд апеляційної інстанції на підставі частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв додані до апеляційної скарги копію заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. з відбитком штампу нотаріуса про її прийняття 01 лютого 2016 року та лист нотаріуса з відповіддю ОСОБА_1. від цієї ж дати про неможливість заведення спадкової справи до надання документального підтвердження факту смерті батька ОСОБА_1 з одночасним повідомленням про неналежність батьку позивачки квартири за адресою якою він проживав та неможливість включення її до складу спадщини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Шиєнков Я. Є., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного суду від 19 березня 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шиєнковим Я. Є., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шиєнковим Я. Є., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України безпідставно прийняв до уваги нові докази, які без будь-яких поважних причин не були подані до суду першої інстанції, а саме: копію заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. з відбитком штампу нотаріуса про її прийняття 01 лютого 2016 року та лист нотаріуса з відповіддю ОСОБА_1. від цієї ж дати про неможливість заведення спадкової справи до надання документального підтвердження факту смерті батька ОСОБА_1 з одночасним повідомленням про неналежність батьку позивачки квартири за адресою якою він проживав та неможливість включення її до складу спадщини. При цьому ОСОБА_1 не навела обґрунтувань поважності причин неможливості подання вказаного доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Вважає, що апеляційний суд, беручи до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та здійснив це без встановлення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи. При цьому надані позивачкою докази не підтверджують факт прийняття спадщини після смерті батька.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Шиєнков Я. Є. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 489/5656/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12 серпня 1970 року батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том 1, а. с. 7).

24 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 553 (том 1, а. с. 27-28).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 11 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 11 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1156 (том 1, а. с. 33).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 22 січня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 892 (том 1, а. с. 31).

Відповідно до копії паспорту громадянина України, серії НОМЕР_4 , виданого 13 березня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 30 зворот).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року за клопотанням представника позивача у справі призначенопосмертну комплексну судову медично-психологічну експертизу, на вирішення якої ставилися питання:

1) чи усвідомлював ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , значення своїх дій та (або) міг ними керувати внаслідок наявних у нього хвороб станом на 24 березня 2015 року;

2) чи могли вплинути на усвідомлення значення дій та можливості керувати ними емоційний стан, стан здоров`я, вікові особливості ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час укладення договору дарування станом на 24 березня 2015 року.

Проведення експертизи доручено експертам Обласного бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Облдержадміністрації, попередивши експертів про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Витрати, пов?язані з проведенням експертизи, покладено на ОСОБА_1 (том 1, а. с. 202).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2018 року провадження у справі відновлено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2018 року матеріали цивільної справи направлено до Обласного бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Облдержадміністрації для проведення експертизи на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року.

Відповідно до висновку судової посмертної комісійної судово-медичної експертизи від 04 квітня 2019 року № 269, виготовленого судовими експертами Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, наявність захворювань та їх ускладнень у ОСОБА_3 унеможливлювало виконання ним дій, пов`язаних із усвідомлюванням складних питань. Отже, ОСОБА_3 за станом свого здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг ними керувати внаслідок наявних у нього хвороб та їх ускладнень на момент підписання договору дарування 24 березня 2015 року (том 2, а. с. 47-53).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2019 року за клопотанням представника відповідача у справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої ставилися питання:

1) чи страждав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на хронічний стійкий психічний розлад або функціональний розлад психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі, чи іншими хворобливими явищами, які можуть викликати тимчасовий розлад психіки, під час укладання та підписання договору дарування від 24 березня 2015 року;

2) чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, під час укладання та підписання договору дарування від 24 березня 2015 року.

Проведення експертизи доручено експертам Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка».

Попереджено експертів про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Витрати, пов?язані з проведенням експертизи, покладено на ОСОБА_2 .

Згідно з висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2021 року № 9, виготовленого судовими експертами Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка Вінницької обласної ради», ОСОБА_3 на час укладання ним договору дарування від 24 березня 2015 року страждав на стійкий, хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції (F 01.8.). ОСОБА_3 за своїм психічним станом під час укладання ним договору дарування від 24 березня 2015 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (том 2, а. с. 202-211).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шиєнковим Я. Є., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу)

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, положеннями статей 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або якщо він не проживав та звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частині третій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України та не підлягають ширшому тлумаченню.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Особа, яка на час відкриття спадщини не проживала разом з спадкодавцем та не звернулась із заявою про прийняття спадщини вважається такою, що не прийняла спадщину.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що після смерті свого батька ОСОБА_3 , вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася про те, що належна її батьку квартира АДРЕСА_1 , 24 березня 2015 року була подарована ним на користь ОСОБА_2 . Позивачка вважала, що спірний договір дарування є недійсним, оскільки на момент його укладання ОСОБА_3 перебував під впливом тяжкої хвороби, тому не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачка не надала належних і допустимих доказами, що вона прийняла спадщину після смерті батька та те, що оспорюваним договором дарування, яким спадкодавець за життя відчужив належну йому квартиру ОСОБА_2 , порушуються її права, як спадкоємця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 24 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновками судової посмертної комісійної судово-медичної експертизи від 04 квітня 2019 року № 269 та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2021 року № 9 встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент складення ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України.

Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, взяв до уваги додані до апеляційної скарги ОСОБА_1 копію її заяви до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. від 01 лютого 2016 року та копію листа нотаріуса з відповіддю ОСОБА_1. від цієї ж дати про неможливість заведення спадкової справи до надання документального підтвердження факту смерті батька ОСОБА_1 з одночасним повідомленням про неналежність батьку позивачки квартири за адресою якою він проживав та неможливість включення її до складу спадщини.

Заявник касаційної скарги посилається на те, що апеляційний суд на стадії апеляційного провадження у порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв до уваги нові докази і неможливість подання цих доказів у районному суді позивачка не навела.

Верховний Суд погоджується з процесуальними діями апеляційного суду та відхиляє відповідні доводи касаційної скарги, з огляду на таке.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження №61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 635/4712/17 (провадження № 61-14485св20), від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20.

Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо); є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (див. постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз оскаржуваної постанови апеляційного суду свідчить про те, що судом належно обґрунтовано прийняття нових доказів (заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. від 01 лютого 2016 року про прийняття спадщини після смерті батька та листа нотаріуса з відповіддю ОСОБА_1 від цієї ж дати про неможливість заведення спадкової справи) з огляду на положення статті 367 ЦПК України.

Проте, апеляційний суд, приймаючи нові докази, правильно зазначив, що відсутність доказів звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, на що вона посилалася у позовній заяві та відсутність заперечення цієї обставини з боку відповідача, не заважала районному суду додатково з`ясувати позицію відповідача щодо факту звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька і у разі наявності у відповідача такого сумніву роз`яснити позивачу наслідки подання або неподання нею доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість прийняття нових доказів і надав їм належну правову оцінку під час апеляційного розгляду, оскільки про цю обставину ОСОБА_1 було заявлено в позовній заяві, вказані докази були предметом обговорення районним судом і про їх наявність сторонам і суду було відомо.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції касаційна скарга ОСОБА_2 не містить.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шиєнковим Ярославом Євгеновичем, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець