Справа № 202/9418/24
Провадження № 2/202/781/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 квітня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

У складі судді Мариніна О.В.

за участі секретаря судового засідання Пєшкічевої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 202/9418/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Донецької міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1994 року, виданого Фондом комунального майна Донецької міської ради, ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.40 кв. м., житловою площею 26,7 кв.м., право власності на яку зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 24 листопада 1994 року та записане в реєстрову книгу під реєстровим № 5/3дк-20 (137). Зважаючи на те, що право власності позивачем набувалося до введення в дію Державного реєстру речових прав, реєстру прав власності на нерухоме майно, воно не зареєстровано в цих реєстрах. Позивачка звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. Однак, 28.12.2023 р. отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 70956141. 26 червня 2024 року адвокатом Стадніком І.А. було надіслано адвокатський запит до Донецької обласної державної адміністрації, з питанням отримання інформації про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на території України, м. Донецьк, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та отримано відповідь за вих. № 01-28/325/0/221/24 від 06.06.2024 року про неможливість отримання від БТІ інформації про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на вищевказане нерухоме майно. Посилаючись на ст. 392 ЦК України просить визнати за нею право власності, яке не визнається іншими учасниками, оскільки в інший спосіб визнати право власності позивачів на квартиру і зареєструвати його в реєстрі речових прав відсутні.

Відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав.

Повідомлена про час та місце судового розгляду позивачка у судове засідання не з`явилися, її представником подано заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача у судове засідання двічі не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав.

Згідно ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1994 року, виданого Фондом комунального майна Донецької міської ради, ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.40 кв. м., житловою площею 26,7 кв.м., право власності на яку зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 24 листопада 1994 року та записане в реєстрову книгу під реєстровим № 5/3дк-20 (137)

Відповідно до відомостей з технічного паспорту вбачається, що квартира розташована на 3-му поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 26,7 кв.м., в тому числі: 1-а кімната 15,00 кв.м, 2-а кімната 11,70 кв.м, кухні площею 7,1 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м, коридору 3,20 кв.м, вбудованої шафи 0,9 кв. м, загальна площа квартири 41,4 кв.м.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону)

Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, 24 листопада 1994 року позивачка набула права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України.

В період з 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839.

Відповідно до п.1.4-1.6 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, надорогах, полігонах і т. п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ,набувши право власності на квартиру, зареєструвала своє право власності у Бюро технічної інвентаризації м. Донецька у порядку передбаченому на момент виникнення права (24 листопада 1994 року).

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб судом встановлено, що КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.

Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька.

Позивачка звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ з заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. Однак, 28.12.2023 р. отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 70956141 мотивоване тим, що населені пункти Донецького району включені до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р (із змінами). Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада, знаходиться в тимчасовій окупації російської федерації з 07 квітня 2014 року відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (із змінами), до частини 8 статті 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

26 червня 2024 року адвокатом Стадніком І.А. було надіслано адвокатський запит до Донецької обласної державної адміністрації, з питанням отримання інформації про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на території України, м. Донецьк, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

26 червня 2024 року за вих. № 01-28/325/0/221/24 від 06.06.2024 року на вищевказаний адвокатський запит від Донецької обласної державної адміністрації отримано відповідь про неможливість отримання від БТІ інформації про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на вищевказане нерухоме майно.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на дату звернення до суду доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивачка та державні реєстратори не мають.

03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо права власності ОСОБА_1 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

У той же час судом встановлено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на квартиру розташованою за адресою: АДРЕСА_1 Державний реєстратор прав на нерухоме майно встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Предметом даної справи є визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин.

Підставою позову є ст.392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Позивачкою у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про їх право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин.

При цьому суд зазначає, що у ОСОБА_1 відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 76, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.40 кв. м., житловою площею 26,7 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2025 року.

Суддя О. В. Маринін