ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 331/3621/19

провадження № 61-6813св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року у складі судді Антоненка М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 березня 2023 року у складі колегії суддів Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності, договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_4 ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності, договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить шість квартир у будинку АДРЕСА_1 .

12 серпня 2019 року позивачу стало відомо, що 26 квітня 2019 року ОСОБА_2 , діючи від його імені за довіреністю, посвідченою третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658, уклала від імені позивача договір іпотеки з ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно, яке складається з шести квартир в рахунок забезпечення виконання зобов`язання, що випливає з договору позики, який укладений 26 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_4 повинен повернути ОСОБА_3 не пізніше 26 травня 2019 року 2 000 000,00 грн.

Позивач зазначав, що ніколи не був ні у Португальській Республіці, ні у Посольстві Україні в Португальській Республіці, ніколи не бачив та не знає ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , довіреність на ім`я ОСОБА_2 не видавав, договір позики від 26 квітня 2019 року та договір іпотеки від 26 квітня 2019 року не підписував, про усі зазначені правочини, вчинені від його імені невідомими особами, навіть не знав.

07 червня 2019 року ОСОБА_2 , яка діяла від імені позивача за довіреністю, посвідченою ОСОБА_5 , третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці 03 квітня 2019 року за № 658, та ОСОБА_3 уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким ОСОБА_4 , від імені якого на підставі підробленої довіреності діяла ОСОБА_2 , передав у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_4 і набув право власності на шість квартир за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 26 квітня 2019 року та договору іпотеки від 26 квітня 2019 року.

Зазначений договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Михайленком С. А.

Того ж дня, 07 червня 2019 року приватний нотаріус КМНО Михайленко С. А. як державний реєстратор зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 серпня 2019 року № 177205566, копією договору іпотеки від 26 квітня 2019 року та копією договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року.

Таким чином, внаслідок підроблення довіреності, виданої від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , на підставі договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивач протиправно позбавлений права власності на нерухоме майно, яке складається з шести квартир, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд:

- визнати недійсною довіреність від 03 квітня 2019 року, що видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658;

- визнати недійсним договір позики на суму 2 000 000,00 грн від 26 квітня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658;

- визнати недійсним договір іпотеки від 26 квітня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т. В. за № 538;

- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , записи про державну реєстрацію іпотеки та записи про державну реєстрацію обтяжень на шість квартир, які розташовані у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя рішенням від 27 вересня 2021 року, яке Запорізький апеляційний суд постановою від 28 березня 2023 року залишив без змін, позов задовольнив.

Визнав недійсною довіреність від 03 квітня 2019 року, що видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .

Визнав недійсним договір позики на суму 2 000 000,00 грн від 26 квітня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658.

Визнав недійсним договір іпотеки від 26 квітня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року № 658, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т. В. за № 538.

Визнав недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894.

Скасував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , записи про державну реєстрацію іпотеки та записи про державну реєстрацію обтяжень на:

- квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894 (номер запису про право власності 31915444) (номер запису про іпотеку 31374284) (номер запису про обтяження 31377545);

- квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894 (номер запису про право власності 31915587) (номер запису про іпотеку 31375049) (номер запису про обтяження 31378107);

- квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894 (номер запису про право власності 31915704) (номер запису про іпотеку 31375599) (номер запису про обтяження 31378290);

- квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894 (номер запису про право власності 31915854) (номер запису про іпотеку 31376106) (номер запису про обтяження 31378565);

- квартиру АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. за № 894 (номер запису про право власності 31915932) (номер запису про іпотеку 31376608) (номер запису про обтяження 31378727);

- квартиру АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С. А. № 894 (номер запису про право власності 31916104) (номер запису про іпотеку 31377073) (номер запису про обтяження 31378896).

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 842,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 31 216,25 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_4 будь-яких дій, які б підтверджували волевиявлення на уповноваження ОСОБА_2 відчужувати належне йому майно не здійснював, довіреність від 03 квітня 2019 року не підписував. Відчуження належного позивачу майна відбулось всупереч його волі на підставі документа, походження якого невідоме.

Посилання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суперечливість поведінки ОСОБА_4 , який не скористався можливістю відкликання спірної довіреності та на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав суд відхилив як необґрунтоване та таке, що не стосується предмета доказування в даній справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

24 травня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 19 березня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 19 березня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 12 квітня 2023 року у справі № 753/7798/18.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, щопозивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не призначили судово-почеркознавчу експертизу, хоча це є визначальним для ідентифікації виконавця підпису в оспорюваній довіреності.

Доводи інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_4 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що за договорами купівлі-продажу від 14 березня 2014 року позивач набув право власності на шість квартир у м. Запоріжжі (т. 1 а. с. 6-17).

26 квітня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , уклали договір позики. Відповідно до пункту 1 договору позики ОСОБА_3 (позикодавець) передав ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 (позичальник), грошові кошти в розмірі 2 000 000,00 грн. Згідно із пунктом 4 договору позики позичальник зобов`язувався повернути суму позики до 26 травня 2019 року включно (т. 1 а. с. 119, 120).

На підставі договору іпотеки від 06 квітня 2019 року ОСОБА_3 (іпотекодержатель) з однієї сторони та ОСОБА_4 (іпотекодавець) від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 року за № 658, уклали договір, який забезпечує вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця, що випливають з договору позики, укладеного 26 квітня 2019 року, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю не пізніше 26 травня 2019 року включно кошти у розмірі 2 000 000 грн. Іпотекодавець на забезпечення своєчасного та повного виконання своїх зобов`язань за договором позики передав в іпотеку іпотекодержателю квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 27-30).

07 червня 2019 року ОСОБА_2 , яка діяла від імені позивача за довіреністю, посвідченою третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П. 03 квітня 2019 за № 658, та ОСОБА_3 уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до якого ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , передав у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_4 і набув право власності на перелічені шість квартир у м. Запоріжжі в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 26 квітня 2019 року та договору іпотеки від 26 квітня 2019 року (т. 1 а. с. 31, 32).

При укладенні зазначених правочинів від імені позивача діяла ОСОБА_2 за довіреністю від 03 квітня 2019 року № 658, що посвідчена третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М. П., згідно з якою ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_2 : «представляти його інтереси як власника будь-якого нерухомого майна, що належить йому на підставі права приватної власності, відповідно до законодавства України в усіх державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, в тому числі в органах нотаріату, районних державних адміністраціях, органах Міністерства юстиції України, органах Державної реєстраційної служби України та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, інших організаціях незалежно від організаційно-правової форми, у будь-яких структурних підрозділах органів Міністерства внутрішніх справ України, органах прокуратури чи в інших правоохоронних органах України, з правом вирішення будь-яких питань та вчиненням будь-яких дій щодо належного виконання повноважень, які вказані в цій довіреності нижче». Довіреність видана строком до 03 квітня 2022 року (т. 1 а. с. 238).

Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 24 квітня 2019 року № 39102811 довіреність внесена приватним нотаріусом КМНО Бойком О. В. до цього реєстру 24 квітня 2019 року за реєстраційним № 48784764 (т. 1 а. с. 241).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Цивільні права та інтереси можуть бути захищені у спосіб визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши матеріали справи, встановили, що за результатами проведеної перевірки реєстру для реєстрації нотаріальних дій Посольства України в Португальській Республіці за період з 01 січня 2019 року по 20 липня 2020 року не виявлено звернень ОСОБА_4 до зазначеної дипломатичної установи України для вчинення нотаріальних дій (т. 2 а. с. 3, 4).

У ході судового розгляду було з`ясовано, що саме на підставі одностороннього правочину - довіреності від 03 квітня 2019 року, нібито виданої від імені ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , яка діяла в його інтересах, уклала низку правочинів, а саме: договір іпотеки від 06 квітня 2019 року, договір позики від 26 квітня 2019 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07 червня 2019 року.

Як наслідок, у результаті зазначених правочинів, майно, що перебувало у власності ОСОБА_4 , а саме шість квартир у житловому будинку на АДРЕСА_1 , вибуло з його власності.

Вказані обставини свідчать про порушення прав позивача, оскільки волевиявлення учасника оспорюваних правочинів не було спрямоване на їх укладення, а тому всі правочини, вчинені на підставі довіреності від 03 квітня 2019 року, не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійсними.

Право приватної власності є непорушним, а будь-яке позбавлення власності можливе лише в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, доводи касаційної скарги про те, що довіреність є неукладеною заслуговують на увагу.

Позивач, зокрема, просив суд визнати недійсною довіреність від 03 квітня 2019 року, яка внесена Єдиного реєстру довіреностей приватним нотаріусом КМНО Бойком О. В. 24 квітня 2019 року за реєстраційним № 48784764 (т. 1 а. с. 241).

Проте, зматеріалів справи відомо, що ОСОБА_4 не підписував вказану довіреність. Тобто, він не надавав жодних повноважень зазначеній в довіреності особі, а тому така довіреність є неукладеною.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 753/7798/18, на яку наявне посилання в касаційній скарзі,зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий спосіб захисту, як визнання недійсним неукладеного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, тому в цій частині оскаржувані судові рішення необхідно скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання довіреності недійсною.

Подібний висновок Верховний Суд виклав у постанові 12 квітня 2023 року у справі №753/7798/18.

Також, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що позовні вимоги про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також не підлягають задоволенню, оскільки у разі визнання недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію щодо зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації в силу прямої вказівки в законі (частина третя статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Судове рішення у цій справі в частині визнання недійсними правочинів щодо спірних квартир є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо приймати рішення про скасування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Доводи скаржника про те, що суд безпідставно не призначив судово-почеркознавчу експертизу є необґрунтованими, оскільки Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в ухвалі від 22 червня 2021 року вказав достатні підстави для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про проведення почеркознавчої експертизи.

Відповідачі не надали суду належного та допустимого доказу, який би спростовував інформацію, викладену в листі Міністерства закордонних справ України від 24 липня 2020 року № 721/17-636-623, щодо відсутності звернення ОСОБА_4 до Посольства України в Португальській Республіці за вчиненням нотаріальних дій у період з 01 січня 2019 року по 20 липня 2020 року. Таким чином, довіреність від 03 квітня 2019 року не могла бути видана позивачем.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм [рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»)].

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)].

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а отже правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.

Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).

Що стосується принципу пропорційності, то Верховний Суд вважає, що: 1) можливість визнання недійсними правочинів щодо майна, яке вибуло з володіння власника не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 203, 215); 2) закон безпосередньо врегулював правові наслідки недійсності правочину (стаття 216 ЦК України; 3) майнове право потерпілої особи (кредитора) захищено передбаченим ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника на підставі підробленого документа, визнання недійсними правочинів, укладених щодо такого майна є пропорційним втручанням у право власності, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно із частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог про визнання недійсною довіреності та скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 березня 2023 року у частині позовних вимог про визнання недійсною довіреності та скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
О. М. Ситнік