Справа № 283/1884/24
Провадження №2/283/59/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2025 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого-судді Тимошенка А.О.,

за участю:

секретаря Левченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна та Малинський відділ державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в якому просить визнати виконавчий напис, вчинений 22.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 10207, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 1555814 гривень 92 копійки, таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у квітні 2024 року йому стало відомо про накладення арешту на грошові кошти на його картковому рахунку, відкритому в банку Райффазенбанк Аваль для виплати грошового забезпечення як військовослужбовцю. З електронного додатку «Дія» на своєму телефоні дізнався про постанову державного виконавця Гаврильчука О.О. про відкриття виконавчого провадження ВП № 58412715 від 19.02.2019 року про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 1555814 гривень 92 копійки.

У липні 2024 року звернувся із заявою до начальника Малинського відділу ДВС про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та надання копій документів, зокрема, заяви про відкриття виконавчого провадження, кредитного договору, укладеного з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунку заборгованості та виконавчого напису.

З наданих копій документів вбачається, що підставою відкриття виконавчого провадження є зазначений виконавчий напис № 10207, вчинений 22.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. згідно з кредитним поговором № ZRRWGK00000044 від 25.12.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 .

Також на своє звернення до Малинського відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про надання документів позивач отримав копію кредитного договору від 25.12.2006 року, копію договору іпотеки від 28.12.2006 року, копію заборони державного нотаріуса Малинської нотаріальної контори від 28.12.2006 року, копії витягів про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28.12.2006 року.

Ознайомившись з кредитним договором, договором іпотеки, а також розрахунком заборгованості, вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу № 10207 від 22.11.2016 року вчинений з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», а отже, є таким, що не підлягає виконанню з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Вчинення виконавчого напису є одним з видів захисту порушеного права та відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону «Про нотаріат» вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія.

Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.12.2012 року (далі Порядок № 296/5) встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий перелік визначений Постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі Перелік №1172).

Згідно з п. 1 Переліку № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника.

Пунктом 2 глави 16 Порядку № 296/5 визначений порядок та вимоги для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, які передбачають наступне:

«2.1. Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:

-відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; .

-дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;

-номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;

-строк, за який має провадитися стягнення;

-інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

2.2. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана.

2.3. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

2.4. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу, десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки».

Отже, для вчинення виконавчого напису нотаріус мав переконатися у тому, що строк виконання за правочином настав, має місце прострочення виконання зобов`язань та сума нарахованої заборгованості, включаючи проценти, комісію та пеню, чи відповідає заборгованість умовам кредитного договору та фактичному стану взаємовідносин клієнта з банком станом на день вчинення виконавчого напису та чи не закінчився строк пред`явлення документів, який обчислюється з дня виникнення права вимоги, чи наявна така письмова вимога.

Згідно з кредитним договором від 25.12.2006 року банк зобов`язується надати позичальникові кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 25.12.2006 року по 24.12.2026 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 28000 доларів США (далі-Кредит) на наступні цілі: купівля житла, а також 5052,53 доларів США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбаченого п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,20% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Отже, станом на день вчинення виконавчого напису нотаріуса строк для повернення кредиту у повному обсязі не настав.

Позивач зазначає, що ним не вчинялися дії щодо дострокового припинення договору, також він не отримував повідомлення про розірвання договору чи припинення його дії з ініціативи банку, зміни умов договору з вимогою погашення повної суми заборгованості за кредитом.

Вказані обставини свідчать про передчасне вжиття банком заходів із захисту порушеного права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, при ознайомленні з розрахунком заборгованості та методикою нарахування пені і відсотків за прострочену заборгованість, позивачем виявлені невідповідності у нарахуванні, неправильне визначення бази нарахування пені та відсоткової ставки.

Так, згідно з п. 3.8 кредитного договору, при непогашенні кредиту в строки, зазначені п. 1.1, 2.3.3 цього договору заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п. 3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 3.2 кредитного договору встановлено, що згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,7 % на місяць, нарахованої на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Разом з тим згідно з розрахунком заборгованості, наданого державним виконавцем, з урахуванням якого нотаріус вчинив нотаріальну дію, вбачається, що Банк за прострочення сплати суми кредиту встановив процентну ставку 33,58 %, що не відповідає умовам укладеного кредитного договору та суттєво збільшило суму недоїмки за кредитом.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Здійснюючи аналіз п. 1.1, 3.8, 4.1 кредитного договору слід дійти висновку, що простроченою вважається лише заборгованість вчасно непогашеної суми кредиту (28 000,00 доларів США), тобто «тіла кредиту». Разом з тим, як свідчить розрахунок заборгованості, пеня у розмірі 0,15% нараховувалася не лише на «тіло» кредиту, але й сумарно ще й на «проценти на залишок поточної заборгованості» (стовпчик 8 у розрахунку), «проценти на залишок простроченої заборгованості» (стовпчик 9 у розрахунку), що призвело до неправильності нарахування пені та штучного її збільшення до 17780,93 доларів США.

Поруч з кредитним договором 28.12.2006 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір іпотеки в рахунок забезпечення виконання зобов`язань перед Іпотекодержателем за кредитним договором № ZRRWGK00000044 від 25.12.2006 року щодо повернення кредиту у вигляді не поновлювальної лінії в сумі 28 000 доларів США на строк з 25.12.2006 року по 24.12.2026 року. Предметом іпотеки згідно з п.7 договору іпотеки є двохкімнатна квартира загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктам нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 36 цього Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до п. 16.7, 16.9 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з п. 16.7 цього договору Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмету іпотеки, а також здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з п. 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в т.ч. на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця.

26.12.2013 року позивачем за згодою з АТ «КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено продаж квартири АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири з проведенням державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3098.

Згідно з розрахунком заборгованості, виконаного банком, вбачається, щ о 26.12.2013 року вартість проданої квартири була зарахована до часткового погашення заборгованості, зокрема, комісії 1736 доларів США; пені - 10277,17 доларів США, процентів - 6397,53 доларів США.

Внаслідок неправильного обрахування банком пені кошти, отримані від продажу квартири, неправомірно були направлені на погашення пені у визначеному розмірі 10277,17 доларів США.

Крім того, згідно з умовами кредитного договору (п. 4.1) сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно з п.2.2.3 Позичальник Зобов`язується сплатити Банку винагороду і комісію згідно п. 1.1 і п. 6.2 даного Договору. Пунктом 6.2 договору передбачено, що сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу долару на дату сплати.

Однак, як у розрахунку заборгованості, так і у виконавчому написі від 22.11.2016 року, пеня була нарахована до оплати в розмірі 17780,93 доларів США, комісія - 1904,00 доларів США.

Крім того, у силу п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У розрахунку заборгованості, поданому відповідачем до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису вбачається, що період нарахування пені триває з 29.01.2010 року по 27.10.2016 року, тобто перевищує строк спеціальної позовної давності.

Перевірити достовірність іншої заборгованості, вказаної у виконавчому написі як заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками не вдається за можливе через нечитабельність тексту копії розрахунку, отриманого у державного виконавця.

Зазначені вище обставини свідчать про наявність спору щодо розміру та типу заборгованості за кредитним договором, алгоритму нарахування пені, правомірності застосування процентної ставки за прострочення заборгованості за кредитом. Вказані обставини свідчать про те, що нотаріусом не було здійснено ретельної перевірки безспірності нарахованої заборгованості за кредитним договором, на підставі якого було вчинено виконавчий напис.

Згідно з п. 3.1 Порядку № 296/5 встановлені умови вчинення виконавчого напису. Нотаріус вчиняє виконавчі написи:

-якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

-за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Таким чином приватним нотаріусом не дотримано вимог щодо перевірки безспірності заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» подало відзив на позовну заяву в якому вказало, що 25.12.2016 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRRWGK00000044, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 33052,53 долара США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця з 15 по 20 число з кінцевим терміном повернення 25.12.2026 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк та ОСОБА_1 28.12.2006 року уклали договір іпотеки (надалі - договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 41,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 530, 610, ч. І ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Грошові зобов`язання за кредитним договором позивач належним чином не виконав, а тому, Банк як кредитор набув право звернути стягнення в позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки, боржником зобов`язання не виконано 22.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Боднар І.М. було вчинено виконавчий напис № 10207.

Приписами ст. 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом врегульований Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Відповідно до пункту 19 частини 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті-документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання.

Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України "Про нотаріат" порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років (частина 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат").

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року (далі Перелік № 1172).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку № 1172. При цьому цей Перелік № 1172 не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за формальними ознаками на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і нотаріус не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Дана правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 року у справі № 910/12265/20.

Слід додатково звернути увагу суду, що Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.07.2019 року по справі № 916/3006/17 (№ в ЄДРСР 83589983) зазначила наступне:

«Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувана до боржника чи боржника до стягувана сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису передбачених ст.88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувана, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню».

Слід додатково звернути увагу суду, що Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15 січня 2020року справа № 305/2082/14-ц Провадження № 14-557 цс 19 зазначила наступне:

«Спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, міг вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про нотаріат» і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчили б про існування спору про право, проте не змінювали б правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів.

Як вбачається з додатків до позовної заяви, жодних контррозрахунків, або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед Банком, платіжних документів на підтвердження повного або часткового виконання позивачем зобов`язань за укладеним кредитним договором станом на день вчинення виконавчого напису не надається. Тобто, позивач належними доказами не спростовує, а ні факту заборгованості перед Банком, а ні розміру боргу зазначеного у виконавчому написі, й відповідне вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті.

Таким чином, при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Виконавчий напис вчинено 22.11.2016 року. З метою виконання виконавчого напису 19.02.2019 року відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом 02.08.2024 року суттєво порушив строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв?язку з цим Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог - за безпідставністю. У випадку, якщо суд не знайде підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, просить застосувати строки позовної давності.

Позивач, представник позивача, представник відповідача та треті особи подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.12.2006 року між Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZRRWGK00000044 (а.с. 15-16). Згідно з пунктом 1.1. кредитного договору від 25.12.2006 року банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 25.12.2006 року по 24.12.2026 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 28000 доларів США на купівлю житла, а також 5052,53 доларів США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбаченого п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,20% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Вказаний договір був забезпечений іпотекою квартири АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 28.12.2006 року (а.с. 22-25). Відповідні відомості про іпотеку та про заборону відчуження вищевказаної квартири були внесені нотаріусом до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.12.2006 року (а.с. 26-28).

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис 22 листопада 2016 року, зареєстрований у реєстрі за № 10207, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № ZRRWGK00000044 від 25.12.2006 року, укладеним з Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», в розмірі 60751,83 долара США, яка складається з:

-заборгованості по кредиту в розмірі 24875,69 долара США,

-заборгованості по відсотках в розмірі 16191,21 долара США,

-комісія в розмірі 1904 долара США,

-пені в розмірі 17780,93 долара США.

Також запропоновано стягнути з ОСОБА_1 витрати пов?язані із вчиненням виконавчого напису в розмірі 1700 гривень.

Загальна сума стягнення еквівалентна в гривнях в розмірі 1555814 гривень 92 копійки (а.с. 19-20).

В виконавчому написі зазначено, що строк, за який провадиться стягнення, становить дев`ять років, десять місяців та два дні.

Постановою державного виконавця Малинського районного відділу державної виконавчої служби від 19.02.2019 року було відкрите виконавче провадження № 58412715 з виконання виконавчого напису нотаріуса (а.с. 13).

Мотиви з яких виходить суд:

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України "Про нотаріат"). Таким актом є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України "Про нотаріат" та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1, підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних договорів, з якими допущено прострочення платежів за зобов?язаннями, додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Боржник у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Подібний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Ні нотаріус, ні відповідач не надали суду належним чином завірені копії документів, на підставі яких був вчинений виконавчий напис.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Виходячи з вищевказаних обставин, суд враховує, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів повідомлення позивача про порушення кредитних зобов`язань станом на 22.11.2016 року (день вчинення виконавчого напису).

Крім того квартира АДРЕСА_3 , яка була передана позивачем в іпотеку і виступала забезпеченням виконання умов кредитного договору, була продана позивачем згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року (а.с. 29-32). В пункті 1.4. вказаного договору вказано, що відсутні заборони відчуження квартири та обтяження її іпотекою, що може свідчити про відсутність заборгованості по сплаті кредиту.

З виконавчого напису вбачається, що стягнення проводиться за строк дев?ять років десять місяців та два дні. Отже виконавчий напис вчинений за межами строків позовної давності, які, згідно ст. ст. 257, 258 ЦК України становлять: для заборгованості по кредиту 3 роки; для пені 1 рік.

Також згідно пункту 3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,7 % на місяць (32,4 % річних), нарахованої на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Разом з тим згідно з розрахунком заборгованості, наданого державним виконавцем, з урахуванням якого нотаріус вчинив нотаріальну дію, вбачається, що Банк за прострочення сплати суми кредиту встановив процентну ставку 33,58 % річних, що не відповідає умовам укладеного кредитного договору та суттєво збільшило суму недоїмки за кредитом.

Враховуючи викладене, наданими суду документами не підтверджено, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем у розмірі 60751,83 долара США.

Отже, виконавчий напис належить визнати таким, що не підлягає виконанню.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду постанова Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позивач надав заяву, адресовану начальнику Малинського відділу Державної виконавчої служби, з якої вбачається, що він ознайомився з матеріалами виконавчого провадження і дізнався про виконавчий напис лише 19.07.2024 року (а.с. 94).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення боржника про порушення кредитних зобов`язань станом на 2016 рік, а також отримання позивачем постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса. Відповідачем та третіми особами таких доказів не надано.

Таким чином суд виходить з того, що позивач дізнався про існування виконавчого напису лише 19.07.2024 року, а тому не пропустив трирічний строк на звернення до суду з цим позовом. Протилежного відповідачем не доведено.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2024 року у справі № 715/880/23 (провадження № 61-3136св24).

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 217-273 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту № 296/5 від 22.02.2012 року, постановою КМ України від 29.06.1999 року № 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат»,-

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати виконавчий напис, вчинений 22.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 10207, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 1555814 гривень 92 копійки, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Код , місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) понесені ним витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: А. О. Тимошенко