Єдиний унікальний номер справи 183/6735/22
Провадження № 2/183/609/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Федорової Є. П.,

представника позивача адвоката Геза С. І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" через свого представника адвоката Будьонного В. С. звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNN0GA00000011, на підставі якого позичальнику було надано кредит в іноземній валюті у розмірі 28 050,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,48 % річних, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2018 року.

Зі своєї сторони банк виконав всі умови підписаного договору і надав ОСОБА_3 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 21 вересня 2022 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 142 267,27 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 33 067,88 дол. США, заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 28 909,26 дол. США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 2 194,82 дол. США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 78 095,31 дол. США.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за договором, між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року (далі Договір іпотеки), згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 42,80 м2, житловою площею 21,80 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом. Обумовлена договором іпотеки вартість предмету іпотеки становить 181 800,00 грн.

Посилаючись на Закон України "Про іпотеку", а також ст. 109 ЖК УРСР, позивач просить:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року в розмірі 142 267,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 вересня 2022 року становить 5 201 291,39 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки будинок загальною площею 42,80 м2, житловою площею 21,80 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , і вирішити питання щодо судових витрат.

Відзивів на позовну заяву від відповідачів на адресу суд не надходило.

04 жовтня 2023 року третя особа ОСОБА_3 через свого представника адвоката Токарєва В. В. звернувся на адресу суду із письмовими поясненнями, в яких позовні вимоги просив залишити без задоволення. Зазначив, що дійсно між ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року, за умовами якого було отримано в кредит грошові кошти в іноземній валюті, забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором було забезпечено іпотекою житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Третя особа посилається на те, що він зареєстрований у вищезазначеному житловому будинку, разом з ним зареєстровані: ОСОБА_4 , а також неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . При цьому відповідачі у цій справі не отримували від позивача будь-яких кредитних коштів, останні є лише майновими поручителями, а особи, які зареєстровані в предметі іпотеки іншого житла не мають. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності простроченої заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, рішення суду щодо стягнення заборгованості відсутні. При цьому, третя особа зазначає про те, що судами неодноразово вирішувалось питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, а також про виселення осіб, які зареєстровані та проживають у предметі іпотеки (справа № 183/6350/14 та № 183/4165/20). Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року, ухваленим у справі № 183/6350/14, позов ПАТ КБ "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було задоволено частково, ухвалено про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором № DNN0GA00000011від 03 квітня 2008 року, а в частині вимог про виселення відмовлено. Таке рішення суду було скасовано в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а провадження у справі закрито постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року. У подальшому, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року, ухваленим у справі № 183/4165/20, ПАТ КБ "ПриватБанк" було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення з предмета іпотеки, таке рішення суду залишено без змін за постановами Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та Верховного Суду від 13 грудня 2022 року. Третя особа вважає, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав уже вирішений. Водночас третя особа просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності, посилаючись на те, що термін кредитного договору закінчився 03 квітня 2018 року, а з цим позовом АТ КБ "ПриватБанк" звернулось тільки у 2022 році (а.с. 106-111).

Ухвалою судді від 20 жовтня 2022 року постановлено про залишення позовної заяви без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків (а.с. 39).

10 листопада 2022 року позивач усунув недоліки позовної заяви, подавши суду докази сплати судового збору в повному обсязі, а також надавши суду всі належним чином засвідчені копії письмових доказів для направлення відповідачам і третій особі (а.с. 43, 44).

08 грудня 2022 року на адресу суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичних осіб-відповідачів у цій справі (а.с. 47, 48).

Ухвалою судді від 12 грудня 2022 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи і відкрито провадження у справі (а.с. 49).

Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року постановлено про розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 56).

Ухвалою суду від 11 травня 2023 року постановлено про повернення заявникові без розгляду клопотання про проведення підготовчого засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 84-85).

Ухвалою суду від 16 червня 2023 року було частково задоволено клопотання представника позивача про проведення підготовчого засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 92).

Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті (а.с. 152).

Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року постановлено про повернення заявникові без розгляду клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 158).

Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року відмовлено позивачеві у прийнятті заяви про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" адвокат Геза С. І. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник адвокат Токарєв В. В. у судове засідання не з`явились, представником третьої особи суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 105).

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши вступне слово і пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що 03 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого за установчими документами є позивач Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNN0GA00000011, на підставі якого позичальник отримав в кредит грошові кошти в іноземній валюті в загальному розмірі 28 050,00 дол. США, з яких: 25 000,00 дол. США на споживчі цілі та 3 050,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,48 % річних, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2,00 % від розміру кредиту в момент його надання, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96 % річних, з кінцевим терміном повернення по 03 квітня 2018 року, що узгоджується із Розділом 8 "Особливі умови" кредитного договору (а.с. 12-16).

Видача ОСОБА_3 кредитних коштів підтверджується відповідною заявою про видачу готівки № 701 від 03 квітня 2008 року, наданою суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 17).

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, 03 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого за установчими документами є позивач Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1691, згідно з умовами якого відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 42,8 м2, житловою площею 21,8 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві власності на підставі окремих свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченком О. М., зареєстрованих в реєстрі за № 2-3633 та № 2-3637 (а.с. 18-20).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, що також передбачено умовами підписаного іпотечного договору від 03 квітня 2008 року.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що також передбачено умовами договору іпотеки.

Розділом 3 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 статті 38 Закону України "Про іпотеку" установлено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку", дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно із ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Відстрочка виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається у разі, якщо: іпотеку включено до іпотечного пулу; відстрочка може призвести до істотного погіршення фінансового стану іпотекодержателя; проти іпотекодавця чи іпотекодержателя порушено справу про банкрутство.

Відповідно до приписів ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суду в якості доказу неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 його зобов`язань за кредитним договором № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року, позивачем було надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 21 вересня 2022 року у позичальника виникла заборгованість в загальному розмірі 142 267,27 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 33 067,88 дол. США, заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 28 909,26 дол. США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 2 194,82 дол. США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 78 095,31 дол. США (а.с. 8-10).

Суд критично відноситься до поданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідно до умов такого договору позичальником було отримано в кредит грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 28 050,00 дол. США, в той час, як в поданому розрахунку заборгованістю за тілом кредиту зазначено суму в розмірі 33 067,88 дол. США. Доказів збільшення розміру тіла кредиту за наслідком укладання будь-яких додаткових угод до кредитного договору та/або наявності укладених між сторонами правочину договорів реструктуризації заборгованості суду надано не було, а тому зазначений розрахунок заборгованості на переконання суду, не є належним та достовірним доказом наявності заборгованості у ОСОБА_3 за кредитним договором № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року, як і не є належним доказом розміру і складових такої заборгованості.

Додатково суд ураховує відсутність у матеріалах справи доказів повідомлення позивачем позичальника про невиконання останнім умов кредитного договору, необхідності усунення таких порушень та наявність у банку наміру звернути стягнення на предмет іпотеки, що регламентовано ст. 35 Закону України "Про іпотеку", що додатково свідчить про відсутність доказів наявності та розміру заборгованості за кредитним договором.

Так, оскільки матеріали справи не містять належних та достовірних доказів, як направлення банком на адресу позичальника повідомлення про невиконання ним умов договору кредиту, необхідності усунення таких порушень, намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки у разі не усунення порушень, та пропонування добровільно виселитись з житлового приміщення, що є предметом іпотеки, як і відсутність належних так і наявності у позичальника непогашеної заборгованості за кредитним договором та її розміру, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки належить відмовити.

Додатково суд звертає увагу позивача на те, що питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки неодноразово вирішувалось у судовому порядку.

Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2011 року позовні вимоги ПАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 . У позовних вимогах про виселення відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2012 року апеляційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення суду без змін.

Зазначені обставини установлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, ухваленим у справі № 183/6350/14 (а.с. 116-117), а тому окремому доказуванню не підлягають.

Крім того, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року, ухваленим у цивільній справі № 183/6350/14, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволені частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № DNN0GА00000011 від 03 квітня 2008 року, в розмірі 54 624,89 доларів США, що за курсом 13,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 серпня 2014 року складає 758 739,67 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок загальною площею 42.80 м2, житловою площею 21.80 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNN0GA00000011 від 03 квітня 2008 року) Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Установлено спосіб реалізації предмета іпотеки будинку, загальною площею 42.80 м2, житловою площею 21.80 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу вказаної будинку іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням договору купівлі-продажу з будь-якою третьою особою покупцем, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу такого майна. Початкову ціну встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В іншій частині позову відмовлено і вирішено питання стосовно судових витрат (а.с. 112-115).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, ухваленим у справі № 183/6350/14 (провадження № 22-ц/774/3354/16), апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариство комерційний банк "ПриватБанк" відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариство комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , 3-я особа орган опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано та провадження у справі в цій частині закрито. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року щодо позовних вимог Публічного акціонерного товариство Комерційний банк "ПриватБанк" про виселення ОСОБА_8 змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні зазначених вимог. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року в частині судових витрат скасовано (а.с. 116-117).

Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у предметі іпотеки, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті стаття 109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року, у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України "Про іпотеку" та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Суд вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України "Про Іпотеку" та частин першої третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Як установлено вище, згідно з умовами укладеного кредитного договору кошти надано ОСОБА_3 на споживчі цілі (п.8.1 Кредитного договору).

За змістом договору іпотеки будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом.

Оскільки будинок, який є предметом договору іпотеки, набутий відповідачами не за рахунок отриманого третьою особою кредиту, суд позбавлений можливості задовольнити вимоги позивача про виселення осіб без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Також, суд зауважує, що питання щодо виселення з предмету іпотеки неодноразово вирішувалось у судовому порядку.

Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року, ухваленим заочно в цивільній справі № 183/4165/20, в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про виселення відмовлено повністю (а.с. 118-120).

Зазначене рішення суду залишено без змін за постановами Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року (провадження № 22-ц/803/1497/22) та Верховного Суду від 13 грудня 2022 року (провадження № 61-7184св22).

Крім того, варто зазначити, що заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, подана третьою особою у цій справи, не береться судом до уваги як така, що подана не стороною, а також з огляду на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то суд відмовляє в задоволенні позову саме з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Учасники справи:

- позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", , місцезнаходження юридичної особи за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д;

- відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

- третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення суду складено і підписано 10 квітня 2025 року.

Суддя Г.Є. Майна