КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6842/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 361/605/20

17 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Радзівіл А.Г., у цивільній справіза позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства "Сенс Банк" про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому неодноразово уточнювала, до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», назву якого змінено на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що влітку 2016 року ОСОБА_2 звернулася до неї з проханням надання правової допомоги у захисті її прав та майнових інтересів. На підставі взаємної згоди 05 серпня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про надання консультаційно - представницьких послуг, де сторони погодили загальні принципи співпраці, обсяг прав і обов`язків замовника та виконавця, а 07 серпня 2016 року уклали додаткову угоду № 1, предметом якої була конкретизація умов співпраці саме у рамках відкритого судового провадження за позовом ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно п. 4 додаткової угоди № 1 у випадку повної відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 сплачує виконавцю додаткову винагороду у розмірі 10 % від ціни позову ПАТ «Укрсоцбанк» протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили, сплата здійснюється щомісячно рівними частинами, починаючи з місяця, наступного за датою набрання чинності рішенням суду.

Однією із позовних вимог підготовленого нею як виконавцем послуг зустрічного позову було визнання кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» достроково припиненим та зобов`язання ПАТ «Укрсоцбанк» здійснити відповідний перерахунок кредитної заборгованості з врахуванням фактичного строку дії договору кредиту.

Зазначала, що після майже півторарічного судового розгляду позивачу вдалося досягти позитивного результату, повністю виконавши свої договірні зобов`язання перед ОСОБА_2

12 грудня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заявленої суми заборгованості у розмірі 1 083 764 грн. у т.ч.: заборгованості по кредиту - 1 067 748 грн, судового збору - 16 016 грн та задоволено вимоги зустрічної позовної заяви, однією з яких суд зобов`язав ПАТ «Укрсоцбанк» здійснити перерахунок фінансових зобов`язань по кредитному договору у зв`язку з достроковим припиненням його дії. ПАТ «Укрсоцбанк» не скористався правом на апеляційне оскарження, тому 23 грудня 2017 року рішення суду вступило в законну силу (справа № 361/4567/16-ц).

Відповідно доп. 4 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно - представницьких послуг, замовник послуг ОСОБА_2 повинна була сплатити їй, як виконавцю послуг, 10 % від суми позову, яка складала 1 067 748 грн кредитної заборгованості та 16 016 грн судового збору, тобто, 108 376 грн в строк до 01 липня 2018 року, однак своїх зобов`язань так і не виконала.

Крім того, позивач вказувала, що питання повернення безпідставно отриманих банком коштів було предметом укладеної між позивачем та ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 у двох редакціях від 02 жовтня 2017 року та від 20 грудня 2017 року, де виконацю послуг (позивачу) в якості додаткової мотивації ОСОБА_2 двічі погодилася відступити право вимоги до банку 50 % заявленої до повернення суми.

Позивач вважала, що додатковою угодою № 2 ОСОБА_3 відступила їй, ФОП ОСОБА_1 , право вимоги 50 відсотків безпідставно отриманих ПАТ «Укрсоцбанк» коштів, що складає 16753 дол. США, і таке відступлення прав вимоги врегульоване ст. 512 ЦК України.

Однак, подальші події, а саме:невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань по оплаті попередньо виконаної позивачем роботи, а також одноособове звернення до суду з позовом про повернення коштів, що протирічить умовам додаткової угоди № 2, згідно якої позивач та ОСОБА_2 повинні були виступити співпозивачами з рівними правами на предмет позову, змушує позивача звернутися до суду за захистом своїх прав, порушених ОСОБА_2 .

З урахуванням наведених обставин, остаточно уточнивши позовні вимоги в редакції від 27 вересня 2023 року, позивач ФОП ОСОБА_1 просила суд стягнути із відповідача ОСОБА_2 на її користь:

суму недоплаченої вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року в розмірі 5000 грн;

суму недоплаченої вартості послуг згідно додаткової угоди № 2 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року в розмірі 5000 грн;

суму недоплаченої винагороди згідно додаткової угоди до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року в розмірі 108376 грн;

суму упущеної вигоди (14% річних) за 5 років (2018-2022 роки) - 70 % в розмірі 82 863 грн, а також судові витрати, що полягають в оплаті затрат часу (орієнтовно) 50 год. в тому числі підготовка процесуальних документів 30 год. х 500 грн, що складає 15 000 грн.; участь у судових засіданнях 20 год. х 500 грн, що скаладає 10 000 грн; поштово транспортні витрати в розмірі 500 грн; відшкодування судового збору пропорційно ціні позову - 2267 грн.

В частині вимог до АТ «Сенс Банк» позивач ФОП ОСОБА_1 просила суд стягнути із відповідача на її користь вартість оплати юридичних послуг на підставі додаткової угоди № 1 про відступлення прав вимоги 15 000 грн, відшкодування судового збору пропорційно ціні позовних вимог 150 грн.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому просила суд: змінити договір про надання представницько-консультаційних послуг, укладений 05 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання укладеною додаткової угоди до нього в редакції: «1. Встановити що обсяг обов`язків, взятих на себе виконавцем послуг, наданих за договором, обмежується фактично наданими виконавцем послугами станом на 12 грудня 2017 року; встановити, що загальна вартість всіх послуг за договором становить 40 000 грн, які сплачені замовником виконавцю в повному обсязі. Будь-які інші платежі за договором та додатковими угодами - не сплачуються; розірвати договір про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року»; судові витрати покласти на ФОП ОСОБА_1 .

Обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що дійсно 05 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про надання представницько-консультаційних послуг за умовами якого ФОП ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання (п.п. 2.1,2.2, 2.3 договору): п.2.1. Здійснити перевірку документів відповідача на відповідність вимогам чинного законодавства України, надати відповідачу послуги з підготовки та подання процесуальних документів (позовних заяв, клопотань тощо); п.2.2. Надати відповідачу консультації, висновки, довідки з правових питань, що виникають у відповідача; п.2.3. Представляти у встановленому законом порядку інтереси відповідача в суді загальної юрисдикції 1-ї інстанції та в Апеляційному суді м. Києва.

За своєю правовою природою даний договір є договором на надання юридичних послуг та представництва в суді.

07 серпня 2016 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до зазначеного вище договору, якою сторони доповнили обов`язки виконавця (позивача) за договором, а саме: домовились, що позивач приймає на себе зобов`язання «бути представником ОСОБА_2 в судовому процесі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічнім позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в разі їх об`єднання в одне провадження у Броварському районному суді Київської області та Апеляційному суді Київської області на підставі довіреності».

Пунктом 4 додаткової угоди від 07 серпня 2016 року сторони «погодилися, що у випадку відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» замовник (відповідач) сплачує виконавцю (позивачу) додаткову винагороду у розмірі 10% від ціни позову або 10% від суми зменшення ціни позову».

Втім, за відсутності станом на 07 серпня 2016 року будь-якого позову від ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , неможливо визначити ціну договору (додаткової угоди), яка підлягала оплаті згідно умов пункту 4 додаткової угоди від 07 серпня 2016 року.

Одночасно з цим, в момент підписання даної додаткової угоди, ФОП ОСОБА_1 зі свого боку запевняла її, ОСОБА_2 , що визначення винагороди у відсотках від ціни позову є стандартним юридичним терміном, фактично ні до чого її не зобов`язує, що всі оплати здійснюватимуться в сумах і розмірі за взаємним погодженням сторін, а остаточний розмір додаткової винагороди в твердій грошовій сумі буде визначений після остаточного вирішення всіх спірних питань з банком.

Вона, ОСОБА_2 , не будучи достатньо обізнаною в юридичних питаннях, не усвідомлювала в повному обсязі про всі правові можливості банку для задоволення своїх вимог за кредитним та іпотечним договорами та не розуміла реальних правових наслідків відмови у позові про стягнення заборгованості.

При цьому, формальна відмова в задоволенні позову про стягнення боргу не вирішувала б по суті її питань заборгованості перед банком та не обмежувала банк в можливостях задоволення своїх вимог в позасудовому порядку, наслідком яких в подальшому став факт перереєстрації права власності на належну їй квартиру на банк.

Перебуваючи в пригніченому стані від реальної перспективи втратити своє єдине житло, вона, ОСОБА_2 , підписала додаткову угоду від 07 серпня 2016 року в тій редакції, яку запропонувала ФОП ОСОБА_1 .

Позивач за зустрічним позовом вважала, що після відкриття провадження у справі № 361/4567/16-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, між нею та ФОП ОСОБА_1 була укладена усна домовленість про участь в справі ФОП ОСОБА_1 в якості представника ОСОБА_2 , що зафіксовано в довіреності від 25 жовтня 2016 року. Також було узгоджено, що оплата послуг здійснюватиметься за взаємною домовленістю (а не за строками вказаними в договорі) за фактично виконані ФОП ОСОБА_1 роботи, але в межах вартості, передбаченої договором від 05 серпня 2016 року (тобто 15 000 грн), на виконання яких вона 12 жовтня 2016 року здійснила першу оплату в сумі 5 000,00 грн, що не заперечується ФОП ОСОБА_1 та підтверджується її власним підписом на звороті додаткової угоди. Також, наприкінці 2016 року ОСОБА_2 передавала ФОП ОСОБА_1 ще 5 000 грн готівкою, про що остання здійснила відповідний запис на звороті свого примірнику договору про надання послуг, 08 та 09 лютого 2017 року ОСОБА_2 здійснила перерахування на банківську карту ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2800 грн на 2200 грн.

Втім, після набрання рішенням в справі № 361/4567/16-ц законної сили, ФОП ОСОБА_1 наполягала на доплаті грошових коштів за її послуги і 08.05.2018 року вона, ОСОБА_2 , здійснила перерахування на банківську карту ОСОБА_1 , за її вимогою, грошових коштів в сумі 10 000 грн.

А вже у червні 2018 року ОСОБА_2 отримала від банку повідомлення від 29 травня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Вона, ОСОБА_2 , звернулася до ФОП ОСОБА_1 в рамках діючого договору про надання послуг з вимогою здійснити перевірку такої вимоги на відповідність вимогам чинного законодавства України, надати послуги з підготовки необхідних документів, надання правових висновків з питань звернення стягнення на предмет іпотеки та представлення в разі необхідності її інтересів в суді загальної юрисдикції 1-ї інстанції та в Апеляційному суді м.Києва.

ФОП ОСОБА_1 запропонувала «не звертати увагу» на вимогу банку та не надавати будь-якої відповіді, при цьому наполягала на додатковій оплаті своїх послуг, запевняючи що вона тримає ситуацію під контролем і готова в будь-який час допомогти. За її вимогою їй було сплачено 25 червня 2018 року - 5000 грн та 27 серпня 2018 року - ще 10 000 грн, а всього за всіма платежами 40 000 грн.

Після отримання грошових коштів ФОП ОСОБА_1 будь-яких дій для захисту її інтересів не вчинявала, свої зобов`язання за договором не виконувала, але наполягала на виплаті ще додаткових коштів, оскільки за її припущенням бажаний позитивний результат за договором вже настав і вона готова працювати далі лише за умови сплати додаткових коштів.

Позивач за зустрічним позовом зазначала, що внаслідок бездіяльності ФОП ОСОБА_1 (не направлення заперечення на вимогу, не надання належної правової допомоги), 05 листопада 2018 року банком було здійснено перереєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_2 , про що остання повідомила ФОП ОСОБА_1 .

Втім ФОП ОСОБА_1 категорично відмовилася виконувати свої зобов`язання за договором, мотивуючи це наявністю простроченої заборгованості з оплати її послуг та неможливістю надавати представницькі послуги в суді через законодавчі обмеження, згідно яких представництво в суді здійснюється адвокатами, до числа яких ФОП ОСОБА_1 ніколи не відносилася та навіть не має юридичної освіти, а відтак, ОСОБА_2 , змушена була звернутися за правовою допомогою до Адвокатського бюро.

На переконанням ОСОБА_2 вона оплатила послуги ФОП ОСОБА_4 у повному обсязі, що дорівнює сумі 40 000 грн.

З метою впорядкування договірних відносин, визначення об`єму та якості наданих послуг, ціни договору, складення акту приймання-передачі виконаних робіт, керуючись пунктом 3.7. договору, яким було передбачено право замовника отримувати інформацію від виконавця про стан виконання завдань визначених цим договором, вона 14 вересня 2021 року направила в адресу ФОП ОСОБА_1 вимогу про надання звіту за договором за переліком питань, наведеним у вимозі.

Зазначена вимога була отримана ФОП ОСОБА_1 18 вересня 2021 року, однак відповіді надано не було.

З огляду на ненадання ФОП ОСОБА_1 відповіді на вимогу та не виконання нею більшої частини прийнятих на себе зобов`язань, передбачених умовами договору, 30 вересня 2021 року вона, ОСОБА_2 , направила вимогу про внесення змін до договору про надання представницько-консультаційних послуг шляхом укладення додаткової угоди, з викладенням нової редакції угоди, у тому числі, щодо встановлення загальної вартості всіх послуг за договором у розмірі 40 000 грн, які фактично сплачені замовником, та розірвання договору про надання представницько-консультаціний послуг, тощо.

Дана вимога була отримана ФОП ОСОБА_1 02 жовтня 2021 року, але до цього часу відповіді на вимогу не надано, підписаного з боку ФОП ОСОБА_1 примірника додаткової угоди не повернуто, внаслідок чого позивач звертається до суду із даним позовом.

Позивач за зустрічним позовом вказувала, що істотним порушенням договору з боку виконавця ФОП ОСОБА_1 було: не здійснення належним чином перевірки документів щодо кредитних та іпотечних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідність вимогам чинного законодавства України; не в повному обсязі надання послуги з підготовки та подання процесуальних документів; ненадання ні консультації, ні висновку, ні довідки з правових питань, що виникали під час дії договору, в тому числі, щодо кредитних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, питань звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку; непрофесійна та фактично «шкідлива» консультація про відсутність необхідності реагування на повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвели до втрати права власності на єдине житло ОСОБА_2 ; відмова від виконання своїх обов`язків за договором в період після вересня 2018 року; ненадання звіту про виконані роботи згідно п 3.7. договору та інше, призвели до того, що вона вважала цілком логічним та справедливим завершення правовідносин з ФОП ОСОБА_1 шляхом укладення додаткової угоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 вважала за можливе, з огляду на приписи ст. 651 ЦК України, змінити договір рішенням суду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року - в розмірі 106774 грн. 88 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3286 грн. 21 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною, - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, сторона позивача та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сичов ОлексійОлександровичподали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач ФОП ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині відмови у стягненні з AT «Сенс банк» заявленої суми позовних вимог у розмірі 15 150 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволеннязазначеної вимоги в повному обсязі, рішення стосовно стягнення з відповідача ОСОБА_2 вартості послуг залишити без змін;стягнути з AT «Сенс банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 1261,20 грн на її користь.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона в повному обсязі виконала свої зобов`язання і має право на реалізацію свого права відступлення права вимоги відшкодування витрат ОСОБА_2 у розмірі 15 000 грн до ПАТ «Укрсоцбанк» згідно пунктом 3 додаткової угоди № 1 від 5 серпня 2016 року, в якому сторони визначили, що «сторони погоджуються з можливістю передачі права вимоги по відшкодуванню витрат замовника за цим договором виконавцю у випадку виграшу справи або укладення з ПАТ «Укрсоцбанк» мирової угоди на підставі усної домовленості».

Однак, з незрозумілих для неїпричин, судом першої інстанції беззаперечне її право на стягнення з відповідача AT «Сенс банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», на її користь 15150 грн вартості наданих нею послуг та частини сплаченого судового збору задоволено не було.

До того ж, після зменшення суми позовних вимог до відповідача AT «Сенс банк» представники банку в судових засіданнях участі не приймали, як і у судових дебатах, внаслідок чого питання стягнення з банку витрат практично не розглядалося.

В цій частині вирішення її вимог вона не може погодитись з рішенням суду першої інстанції з наступних причин: враховуючи незначний розмір цієї суми для юридичної особи, фінансової установи, одного з найбільших державних банків України, вона вважає таке стягнення суто символічним доказом верховенства права і рівності всіх суб`єктів, як юридичних, так і фзичних осіб, перед законом.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сичов ОлексійОлександровичпросить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в справі № 361/605/20 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити, зустрічний ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 - задовольнити. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам закону через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи і згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового судового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов, повністю проігнорував заперечення ОСОБА_2 , не взяв до уваги в повному обсязі докази про проведення оплат та погодився з твердженнями ФОП ОСОБА_1 про наявність заборгованості та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 106 774,88 грн.

Також, в обґрунтування оскаржуваного рішення, суд першої інстанції преюдиційно послався на обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в справі № 361/6090/21, зазначивши про «усвідомлення ОСОБА_2 предмету та істотних умов укладеного між сторонами договору та додатковї угоди», а також про про те, що «судове рішення, постановлене за наслідками розгляду справи, сприймалось сторонами як оцінка якості послуг та вжитих представником дій, та як наслідок - як юридичний факт з яким сторони пов`язували умови виплати додаткової винагороди за надані послуги.»

З такими обґрунтуваннями рішення суду сторона відповідача також не може погодитися, посилаючись на те, що предметом позову в справі № 361/6090/21 було визнання недійсним пункту додаткової угоди № 2 від 07.08.2016 року як такої, що не відповідає вимогам закону в цілому. При цьому даний позов був поданий як зустрічний в справі за позовом ФОП ОСОБА_1 про стягнення тієї самої заборгованості, що є предметом даної справи. Тобто, ОСОБА_2 було обраний певний спосіб захисту своїх прав, який судом був відхилений. Але мотиви відхилення позовних вимог про визнання договору недійсним не можуть бути застосовані як мотиви відхилення заперечень про розмір стягнення заборгованості. Адже в даній справі ОСОБА_2 не заперечує дійсність правочину, а лише вказує на невідповідність вартості послуг за договором фактично наданим послугам (їх результату), та фактично просить (в зустрічному позові) зменшити вартість послуг до фактично сплачених.

Крім того, в порушення процесуальної норми, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів оцінки аргументам ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для задоволення позову; не вказав мотивів відхилення доказів про часткову оплату вартості послуг, стягнувши всю суму заявлену до стягнення.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи і є згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Також суд помилково зазначив, що ОСОБА_2 сплатила послуги ФОП ОСОБА_4 в загальному розмірі 15 000 грн, попри те, що в матеріалах справи наявні докази про сплату грошових коштів в сумі 35 000 грн (квитанції на 2800,00 грн., 2200,00 грн.,10 000,00 грн., власноручні записи ФОП ОСОБА_1 про отримання двічі по 5 000,00 грн та 10 000,00 грн, при цьому, позивач ФОП ОСОБА_1 під час судового розгляду справи не заперечувала про отримання нею грошових коштів у зазначеній сумі.

Крім того, ОСОБА_5 заявила в даній справі зустрічний позов, яким просила змінити договір про надання представницько-консультаційних послуг, укладений 05 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання укладеною додаткової угоди до нього.

Однак, суд першої інстанції, в порушення норм статті 265 ЦПК України, в оскаржуваному рішенні, не встановивифактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, не надаючи оцінки жодному аргументу наведеномуучасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, обмежився єдиною фразою (абз.3 останньої сторінки рішення), що «вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_6 суд вважає необгрунтованими, недоведеними, такими що не грунтуються на зібраних письмових доказах, а тому в їх задоволенні відмовляє».

Таким чином, на переконання сторони відповідача, суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи і є згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Зазначає, що за відсутності будь-якої аргументації для відмови у задоволенні зустрічного позову, сторона відповідача (позивача за зустрічним позовом) позбавлена можливості навести будь-які аргументи для обґрунтування апеляційної скарги в цій частині та просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції саме через грубе порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ФОП ОСОБА_1 зазначає, що викладені у апеляційній скарзі представника відповідача зустрічні позовні вимоги про зміну умов договору шляхом визнання укладеною додаткової угоди до договору та претензії щодо повноти та якості наданих послуг вже були предметом розгляду Київського апеляційного суду по справі № 361/6090/19 (провадження 22-ц/796/8324/2021), відкритій на підставі їїапеляційної скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року, яка набула законної сили, претензії позивача ОСОБА_2 визнано безпідставними, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року та додаткового рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року скасовано. Дана позиція враховувалася суддею Броварського міськрайонного суду Київської області при винесенні оскаржуваного рішення від 29 жовтня 2024 року.

На переконання сторони позивача, намагання представника відповідача домогтися повторного розгляду своїх претензій апеляційною інстанцією є свідомим зловживанням процесуальними правами та намаганням ввести суд в оману через приховування факту наявності постанови Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ФОП ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити. Апеляційну скаргу представника відповідачки просила залишити без задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Сичов Олексій Олександрович в судовому засіданні повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнитти. Проти доводів апеляцівйної скарги позивачки заперечували.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Сенс Банк» в судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи банк був повідомлений у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника банку.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 серпня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання консультаційно - представницьких послуг.

Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. вказаного договору предметом цього договору є надання виконавцем консультаційних та представницьких послуг замовнику. В порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання надавати консультаційні та представницькі послуги замовнику.

Згідно пункту 1.3 договору замовник зобов`язується оплатити виконавцю надані послуги у порядку та строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до пунктів 2.2., 2.3. договору виконавець зобов`язується надавати замовнику консультації, висновки, довідки з правових питань, що виникають у замовника. Представляти у встановленому законом порядку інтереси замовника в суді загальної юрисдикції 1-ї інстанції та Апеляційному суді м.Києва.

Відповідно до пункту 2.5 договору виконавець має право вимагати від замовника своєчасно і в повному обсязі оплачувати надані послуги, які передбачені даним договором та додатковими угодами.

Пункт 3.1. договору визначає, що замовник зобов?язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги виконавця та державне мито за судовий розгляд справи у розмірі, передбаченому законодавством.

У розділі 4 договору, а саме - в п.4.1. зазначено, що за виконання юридичних послуг, визначених цим договором та додатковими угодами, замовник сплачує виконавцю гонорар (винагороду). Розмір гонорару (винагороди) встановлюється окремо, згідно додаткових угод.

Відповідно до пункту 5.1. договору цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обовязків, визначених цим Договором.

Умови пунктів 8.5., п.8.8. визначають, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто, виконання з порушенням умов, визначених цим договором. У разі якщо сторони в результаті переговорів не змогли дійти взаємної згоди, а також у разі, якщо одна зі сторін ухиляється від проведення переговорів, спір передається на розгляд суду в порядку, встановленому чинним законодавством України.

07 серпня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, згідно умов якої:

1.Виконавець приймає на себе зобов`язання бути представником замовника у судовому процесі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (або його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в разі об`єднання їх в одне провадження з первісним позовом у Броварському міськрайонному суді Київської області та Апеляційному суді Київської області на підставі довіреності.

2. Вартість послуг становить 15 000 грн, які замовник сплачує виконавцю у три етапи:

I платіж у сумі 5 000 грн. - до 12.10.2016 р.;

II платіж у сумі 5 000 грн. - до 20.11.2016 р.;

III платіж у сумі 5 000 грн. - до 10.02.2017 р.

3. Сторони погоджуються з можливістю передачі права вимоги по відшкодуванню витрат замовника за цим договором виконавцю у випадку виграшу справи або укладення з ПАТ «Укрсоцбанк» мирової угоди.

4. Сторони погодилися, що у випадку повної відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» замовник сплачує виконавцю додаткову винагороду у розмірі 10 % від ціни позову ПАТ «Укрсоцбанк» або 10% від суми зменшення ціни позову протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Сплата здійснюється щомісячно рівними частинами, починаючи з місяця, наступного за датою набрання чинності рішенням суду. У випадку подачі банком касаційної скарги виплата призупиняється на час касаційного розгляду, а зобов`язання замовника корегуються за домовленістю сторін на підставі додаткової письмової угоди.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 посвідчила у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за №1160, якою уповноважила ОСОБА_1 бути її представником в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, при вирішенні будь яких питань, що її стосуються виконання цієї довіреності; вести від її імені справи в усіх судових установах України з усіма правами, які надані за законом позивачу, відповідачу.

Довіреність видана строком на три роки і дійсна до двадцять п`ятого жовтня 2019 року.

02 жовтня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, згідно умов якої:

Виконавець приймає на себе зобов язання бути представником замовика в судоному процесі за позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» (або його правонаступника) про повернення безпідставно отриманих банком коштів у Голосіївському районному суді Києва та Апеляційному суді м.Києва на підставі довіреності.

Вартість послуг становигь 4000 (чотири тисячі) грн, які замовник сплачує у строк до 15 жовтгя 2017 pоку.

Сторони погодилися, що у випадку задоволення позову сума коштів, встановлена до стягнення судовим рішенням, яке набуло чинності, розподіляється між замовиикам та виконивцем у рівних долях, тобто, по 50% кожній стороні. Це право сторін визнається частиною предмету позову про стягнення.

20 грудня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, згідно умов якої:

Виконавець приймає на себе зобов язання бути представником Замовика в судоному процесі за позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» (або його правонаступника) про повернення безпідставно отриманих банком коштів у Голосіївському районному суді Києва та Апеляційному суді м.Києва на підставі Довіреності.

Вартість послуг становигь 5000 (пять тисяч) грн, які замовник сплачує у строк до 30 квітня 2018 pоку.

Сторони погодилися, що у випадку задоволення позову сума коштів, встановлена до стягнення судовим рішенням, яке набуло чинності, розподіляється між замовиикам та виконивцем у рівних долях, тобто, по 50% кожній стороні. Це право сторін визнається частиною предмету позову про стягнення.

Судом також встановлено, що 12 грудня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/4567/2016-ц в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсобанк» про захист прав споживачів, визнання строку дії кредитного договору припиненим та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано строк дії договору кредиту № 410/11/08-Ж від 08 лютого 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, припиненим з 07 жовтня 2008 року.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» здійснити відповідний перерахунок кредитної заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту №410/11/08-Ж від 08 лютого 2008 року, з врахуванням фактичного строку дії договору кредиту.

Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

У вкзаному судовому рішенні судом встановлено, що 08 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №410/11/08-Ж про надання ОСОБА_2 кредиту у розмірі 55 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 07 жовтня 2022 року.

Неналежне виконання взятих на себе зобов`язань позичальником за договором кредиту призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01 квітня 2016 року, згідно з розрахунками заборгованості становить 40 725,46 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2016 року становить 1 067 748,83 грн, та складається з наступного: сума заборгованості за кредитом 31 873,95 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2016 року становить 835 678,04 грн; сума заборгованості за відсотками 8 851,51 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.04.2016 року становить 232 070,78 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором кредиту №410/11/08-Ж від 08 лютого 2008 року в сумі 1 067 748 грн 83 коп.

Отже, ПАТ «Укрсоцбанк» вказаним вище рішенням суду відмовлено в задоволенні позову на суму 1 067 748 грн 83 коп.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 сплатила на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 15 000 грн, що підтверджується квитанціями: №Р24А415629025А10746 від 08.05.2018 року на суму 10 000 грн (а.с.79); №Р24А174144009А18467 від 08.02.2017 року на суму 2800 грн. (а.с.80), №Р24А174746001А49010 від 09.02.2017 року на суму 2200 грн (а.с. 81).

19 березня 2020 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі за № 361/5789/19 визнано припиненою іпотеку (номер запису про іпотеку в спеціальному розділі 28745435) за договором іпотеки № 08/1-11, укладеним 08.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г., за реєстровим № 432, та припинено обтяження - заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 28745335, на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1748,90 доларів США, що еквівалентно 47692,50 гривень, та судовий збір у розмірі 1536, 80 гривень.

04 лютого 2021 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі за № 361/6090/19, позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 4 додаткової угоди до договору, стягнення грошових коштів за Договором - задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4 додаткової угоди від 07 серпня 2016 року до договору про надання представницько-консультаційних послуг, укладеного 05 серпня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 грн та судовий збір у розмірі 1248,65 грн.

05 серпня 2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі №361/6090/19, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 и на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року задоволено.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року - скасовано.

Постановлено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів, сплачених на його виконання, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 и судовий збір в розмірі 2305 грн 20 коп.

Судом апеляційної інстанції у вказаній постанові встановлено, що ОСОБА_2 в добровільному порядку сплачувала грошові кошти на виконання оспорюваного пункту додаткової угоди щодо виплати додаткової винагороди, тобто, не оспорювала його дійсність та погодилась зі своїм обов`язком сплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, як виконавцеві за договором, грошові кошти.

З наданої до суду першої інстанції світлокопії таблиці розрахунків сторін вбачається, що ОСОБА_2 сплачувала грошові кошти на виконання умов договору від 05 серпня 2016 року та додаткової угоди від 07 серпня 2016 року - 25 червня 2018 року та 27 серпня 2018 року, тобто, після ухвалення судом рішення у справі, представницько-консультаційні послуги у якій позивачу надавала відповідач.

При зверненні до суду з позовом позивач не вказувала яким саме чином оспорюваний пункт угоди порушує її права, з урахуванням виконання сторонами договору його умов (повністю або частково).

При зверненні до суду з даним позовом, позивач, окрім доводів про невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам цивільного законодавства, також зазначала про те, що її було введено в оману щодо істотних умов договору. Зокрема фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вказувала, що за наслідками наданих їй відповідачем послуг вона очікувала повного припинення претензій банку до неї за кредитним договором та договором іпотеки, що суперечить її власній позиції про те, що досягнення певного результату у справі виходить за межі предмету договору. Вказані обставини свідчать про усвідомлення позивачем предмету та істотних умов укладеного між сторонами договору та додаткової угоди.

Доказів про те, що існували будь-які обставини, які могли перешкодити укладенню договору про надання представницько-консультаційних послуг та додаткової угоди до нього, які заперечувала або замовчувала фізична особа-підприємець ОСОБА_1, матеріали справи не містять. Також відсутні докази і про те, що ОСОБА_2 мала намір укласти відповідні договори лише у випадку досягнення конкретного результату, а саме - припинення будь-яких правовідносин з ПАТ «Укрсоцбанк».

Також колегія суддів Київського апеляційного суду звернула увагу у постанові на те, що при визначенні характеру спірних правовідносин у даній справі слід враховувати те, що ОСОБА_2 , звертаючись до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за отриманням послуг, не мала на меті саме по собі отримання консультацій, а погодила з відповідачем і представництво її інтересів у суді у спорі з ПАТ «Укрсоцбанк». Укладення ОСОБА_2 з відповідачем договору про надання представницько-консультаційних послуг, дійсність якого в цілому вона не оспорює, свідчило про її намір задовольнити свої потреби у представництві у суді з метою захисту та відновлення її прав, досягнення якої опосередковано прийняттям судом рішення за наслідками її звернення.

У вказаній вище постанові Київський апеляційний суд також встановив, що за таких обставин підстави вважати, що сам по собі факт прийняття судом певного рішення міг би розумітися сторонами договору про надання представницько-консультаційних послуг як предмет або результат надання послуг, відсутні. В даному випадку можна дійти висновку про те, що судове рішення, постановлене за наслідками розгляду справи, сприймалось сторонами як оцінка якості послуг та вжитих представником дій, та як наслідок - як юридичний факт, з яким сторони пов`язували умови виплати додаткової винагороди за надані послуги.

Задовольняючи частково позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у даній справі та, стягуючи з ОСОБА_2 на її користь суми вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року - в розмірі 106 774 грн. 88 коп, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки 12 грудня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 067 748 грн 83 коп - відмовлено, тозгідно п.4 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року додаткова винагорода замовника виконавцю складає 10 % від ціни позову ПАТ «Украсоцбанк», тобто, 1 067 748 грн 83 коп х 10 % = 106774 грн 88 коп, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року у вказаній частині в повній мірі не відповідає.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну суть договору даного виду.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Нормами статті 11 ЦКУкраїни встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, зі встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову є вимога виконавця спрямована до замовника про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неоплати останнім консультаційних та представницьких послуг, які надавались на підставі договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року та додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до вказаного договору, що підписані між ними.

Спірні правовідносини є відносинами з надання послуг, а тому права і обов`язки сторін регулюються, зокрема, положеннями глави 63 ЦК України.

Згідно частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У частині другій цієї статті цієї статті також зазначено, що її положення застосовуються до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та впорядку, що встановлені договором.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондується обов`язок замовника з її оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, згідно умов якої:

1.Виконавець приймає на себе зобов`язання бути представником замовника у судовому процесі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (або його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в разі об`єднання їх в одне провадження з первісним позовом у Броварському міськрайонному суді Київської області та Апеляційному суді Київської області на підставі Довіреності.

2. Вартість послуг становить 15 000 грн, які замовник сплачує виконавцю у три етапи:

I платіж у сумі 5 000 грн. - до 12.10.2016 року;

II платіж у сумі 5 000 грн. - до 20.11.2016 року;

III платіж у сумі 5 000 грн. - до 10.02.2017 року.

3. Сторони погоджуються з можливістю передачі права вимоги по відшкодуванню витрат замовника за цим договором виконавцю у випадку виграшу справи або укладення з ПАТ «Укрсоцбанк» мирової угоди.

4. Сторони погодилися, що у випадку повної відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» замовник сплачує виконавцю додаткову винагороду у розмірі 10 % від ціни позову ПАТ «Укрсоцбанк» або 10% від суми зменшення ціни позову протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Сплата здійснюється щомісячно рівними частинами, починаючи з місяця, наступного за датою набрання чинності рішенням суду. У випадку подачі банком касаційної скарги виплата призупиняється на час касаційного розгляду, а зобов`язання замовника корегуються за домовленістю сторін на підставі додаткової письмової угоди.

У вказаній додатковій угоді сторони не встановили яким чином буде фіксуватись факт надання послуг.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається судом встановлено, що ОСОБА_2 підписала 07 серпня 2016 року додаткову угоду № 1 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання нею своєї повної та безумовної згоди на укладення договору саме у редакції, яка була нею підписана.

Додаткова угода № 1 від 07 серпня 2016 року до Договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року є чинною, в судовому порядку недійсною не визнана.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 виконала свої зобовязання за додатковою угодою № 1 до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року та була представником ОСОБА_2 у справі № 361/4567/2016-ц.

12 грудня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 067 748 грн 83 коп - відмовлено.

Відтак, на виконання п.2 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року ОСОБА_2 зобов`язана сплатити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 15000 грн та на виконання п. 4 вказної додаткової угоди 106 774,88 грн, з розрахунку 1 067 748,83 грн (ціна позову у справі № 361/4567/2016-ц) х 10%.

Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 визнає, що впродовж літа 2018 року ОСОБА_2 виплатила їй 25 000 грн на виконання п. 4 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, тобто, менше 25% від додаткової винагороди, а також недоплатила 5 000 грн згідно п. 2 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року (уточнена позовна заява (а.с.157-161 том 1). Такі пояснення фізична особа-підприємць ОСОБА_1 надала в суді апеляційної інстанції.

Належних та допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, оплати послуг за додатковою угодою № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року в більшому розмірі, ніж 35 000 грн, ОСОБА_2 не надано та матеріали справи не містять.

Відтак, враховуючи, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 виконано зобов`язання визначенідодатковою угодою № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, тоді як ОСОБА_2 виконала свій обовязок щодо оплати послуг лише частково, а відтак є такою, що прострочила виконання свого грошового зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг за вказаною додатковою угодою у розмірі 86 774,88 грн, з яких: 5 000,00 грн - сума недоплаченої вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, 81 774,88 грн - сума недоплаченої додаткової винагороди згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року.

З розрахунку: додаткова винагорода 106 774,88 грн - 25 000,00 грн (сплачені) = 81 774,88 грн згідно п.4 додаткової угоди № 1від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року та основна винагорода 15 000,00 грн - 10 000,00 гр (сплачені) = 5 000,00 грн згідно п.2 додаткової угоди № 1від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь 86 774,88 грн.

Доводи апеляційної скаргипредставника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича про невідповідність вартості послуг за договором фактично наданим послугам (їх результату), колегія суддів відхиляє, оскільки додаткова угода № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року була укладена між сторонами добровільно, відповідно до положень чинного законодавства, її умови відповідають загальним засадам цивільного законодавства, на даний час додаткова угода є чинною, а тому правових підстав для невиконання її умов у ОСОБА_2 немає.

В свою чергу втручання суду у договірні відносини між замовником та виконавцем у частині визначення розміру наданих послуг або зменшення розміру стягнення наданих послуг можливе лише за умови наявності беззаперечних доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 , належними та допустимими не спростовано, що фізична особа-підприємць ОСОБА_1 була представником ОСОБА_2 у справі № 361/4567/2016-ц та 12 грудня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 067 748 грн 83 коп - відмовлено.

Вказане рішення є чинним в апеляційному порядку не скасовано. Відтак, фізична особа-підприємць ОСОБА_1 виконала умови додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року та надала послуги обумовлені вказаною угодою.

При цьому , як уже зазначалась судом, у додатковій угоді № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року сторони не встановили, яким чином буде фіксуватись факт надання послуг.

А відтак, правові підстави вважати невідповідною вартість послуг за додатковою угодою № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року фактично наданим послугам (їх результату), відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що постанова Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в справі № 361/6090/21 не є преюдиціною для розгляду даної справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, проте помилився щодо розміру такої заборгованості.

Відповідно до статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити та стягнути ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року у розмірі 86 774,88 грн, з яких: 5 000,00 грн - сума недоплаченої вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 рокудо Договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, 81 774,88 грн - сума недоплаченої додаткової винагороди згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, судові витрати зі сплати судового збору за подання подання позовної заяви у розмірі 867,75 грн (пропорційно задоволеним позовним вимогам).

Щодо позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 15 150 грн внаслідок реалізації права відступлення вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

У статтях 509, 510 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

При цьому, статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 516 і 517 ЦК України передбачено порядок заміни кредитора у зобов`язанні, а також визначено докази прав нового кредитора у зобов`язанні.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вважає, що на підставі п. 3 додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 рокудо договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року до неї перейшло право вимоги ОСОБА_2 доАкціонерного товариства «Сенс Банк» щодо відшкодуваня витрат понесених у справі № 361/4567/2016-ц і розмір таких витрат складає 15 150 грн(судовий збір).

Судова колегія зауважує, що статтею 512 ЦК України передбачено заміну кредитора саме у цивільному або господарському зобов`язанні.

Обов`язок сплатити витрати понесені під час розгляду справи № 361/4567/2016-ц не є за своє суттю цивільним чи господарським зобов`язанням і включається до складу судових витрат, а не до предмету і ціни позову (саме які виникають з цивільних та господарських правовідносин). Відповідно процесуальний розподіл судом судових витрат за результатами вирішення цивільного спору між сторонами процесу не є виникненням саме господарського чи цивільного зобов`язання, що, в свою чергу, характеризується правовідношенням між боржником і кредитором з приводу виконання/утримання від виконання певної дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 913/54/16, за якою заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, в тому числі, щодо стягнення/відшкодування судового збору та інших судових витрат, характеру цивільно-правових не мають.

Також слід відзначити, що судові витрати не є зобов`язанням у розумінні положень статті 509 ЦК України, про що вказано, судовий збір і судові витрати не можуть бути предметом відступлення за договором.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28.03.2018 у справі № 906/110/16, від 05.04.2018 у справі № 923/607/16, від 27.03.2019 у справі № 910/386/17 та від 13.05.2019 у справі № 916/106/15.

За таких обставин колегія вважає, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 15 150 грн внаслідок реалізації права відступлення вимогиє необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що судом першої інстанції проігноровано беззаперечне її право на стягнення з відповідача AT «Сенс банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», на її користь 15150 грн вартості наданих позивачем послуг та частини сплаченого судового збору, колегія суддів відхиляє оскільки сплата вказаної суми не є зобов`язанням в розумінні положень ст. 509 ЦК України, тому вона не могла бути предметом відступлення за договором.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання щодо позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги, які виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволення вказаних позовних вимог.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення суми упущеної вигоди (14% річних) за 5 років (2018-2022 роки) - 70 % в розмірі 82 863 грн, а також судових витрат, що полягають в оплаті затрат часу (орієнтовно) 50 год. в тому числі підготовка процесуальних документів 30 год. х 500 грн, що складає 15 000 грн.; участь у судових засіданнях 20 год х 500 грн, що скаладає 10 000 грн; поштово-транспортні витрати в розмірі 500 грн фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не оскаржує, а тому, керуючись ч. 1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Сенс Банк" про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимогиухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 29.09.2021 року ОСОБА_2 підписано вимогу щодо внесення змін до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року.

До вказаної вимоги долучено два примірники проектів додаткової угоди до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року підписаних ОСОБА_2.

Проект додаткової угоди до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року підписаних ОСОБА_2 містив наступні положення:

Встановити, що обсяг обов' язків взятих на себе виконавцем та наданих за договором послуг обмежусться фактично наданими виконавцем послугами станом на 12 грудня 2017 року.

Встановити що загальна вартість всіх послуг за договором становить 40 000 (сорок тисяч) гривень, які фактично спачені замовником станом на дату підписання додаткової угоди. Будь-які інші платежі за договором та додатковими угодами не сплачуються.

Розірвати Договір про наданнят прелсгавнинько-консультацйних послуг від 05 серпня 2016 з дати підписання цієї додаткової угоди.

Підписанням цієї додаткової угоди сторони стверджують про відсутність будь-яких претензій одна до одної.

30.09.2021 року ОСОБА_2 направила вказану вимогу та проекти додаткових угод до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року на поштову адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Дана вимога була отримана фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , але підписаного з боку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 примірника додаткової угоди не повернуто, внаслідок чого ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та вважала за можливе, з огляду на приписи ст. 651 ЦК України, змінити договір про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року за рішенням суду шляхом визнання укладеною додаткової угоди до нього в новій редакції, а саме:

Встановити, що обсяг обов' язків, взятих на себе виконавцем та послуг, наданих за договором, обмежусться фактично наданими виконавцем послугами станом на 12 грудня 2017 року.

Встановити, що загальна вартість всіх послуг за договором становить 40 000 (сорок тисяч) гривень, які спачені замовником виконавцю в повному обсязі. Будь-які інші платежі за договором та додатковими угодами не сплачуються.

Розірвати договір про наданнят представнинько-консультацйних послуг від 05 серпня 2016 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною, відмовлено.

Вирішуючи даний спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною, проте не навів жодних мотивів такої відмови.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів урегульовано главою 53 ЦК України.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.

Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою статті 652 ЦК України, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (частини перша та друга статті 652 ЦК України).

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта статті 652 ЦК України).

Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом "найменших негативних наслідків" для сторін договору (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року у справі № 910/17469/18 (пункти 41-42), від 19 листопада 2019 року у справі № 910/9859/18 (пункти 37, 41-44), від 25 лютого 2020 року у справі № 922/2279/19 (пункти 8.8-8.12), від 19 липня 2022 року у справі № 910/14155/21 (пункт 8)).

В обгрунтування підстав внесення змін до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року ОСОБА_2 визначає, що істотним порушенням договору з боку виконавця фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було: не здійснення належним чином перевірки документів щодо кредитних та іпотечних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідність вимогам чинного законодавства України; не в повному обсязі надання послуги з підготовки та подання процесуальних документів; ненадання ні консультації, ні висновку, ні довідки з правових питань, що виникали під час дії договору, в тому числі, щодо кредитних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, з питань звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку; непрофесійна та фактично «шкідлива» консультація про відсутність необхідності реагування на повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвели до втрати права власності на єдине житло ОСОБА_2 ; відмова від виконання своїх обов`язків за договором в період після вересня 2018 року; ненадання звіту про виконані роботи згідно п 3.7. договору та інше.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_2 не надала, а матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її доводів про те, що ОСОБА_2 зверталася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 и з метою отримання послуг щодо перевірки документів з іпотечних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідність їх вимогам чинного законодавства України; з метою отримання консультації, висновку, довідки з правових питань щодо кредитних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, з питань звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і за результатами її звернень фізична особи-підприємця ОСОБА_1 надавала їй консультації, які були «шкідливими» та призвели до втрати права власності на єдине житло ОСОБА_2 , як і не надано жодного доказу щодо відмови фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 и від виконання своїх обов`язків за договором в період після вересня 2018 року.

Також, з наявних в матеріалах справи додаткових угод до договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року не вбачається, що сторони погоджували надання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 послуг ОСОБА_2 щодо перевірки документів з іпотечних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідність їх вимогам чинного законодавства України; з надання висновку, довідки з правових питань щодо кредитних відносин з ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, з питань звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Щодо тверджень ОСОБА_2 про ненадання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 звіту про виконані роботи згідно п 3.7. договору, колегія суддів їх відхиляє, так як п. 3.7 договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року не містить жодного обов`язку з надання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 саме письмових звітів.

Оскільки ОСОБА_2 не надала будь-яких доказів, які б давали змогу дійти висновку про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 умов договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року, то колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено одночасної наявності сукупності чотирьох умов та відповідно підстав, визначених ст.651 ЦК України, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у вигляді зміни умов договору за рішенням суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича задоволено частково, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги 299,99 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 202, 509, 510, 514, 516, 517, 526, 611, 626-629, 638, 651, 652, 901, 903 Цк України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сичова Олексія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині відмовлених вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги залишити без змін.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та реалізацію права відступлення вимоги і в частині розподілу судових витрат між сторонами змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року у розмірі 86 774,88 грн, з яких: 5 000,00 грн - сума недоплаченої вартості послуг згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 рокудо Договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року, 81 774,88 грн - сума недоплаченої додаткової винагороди згідно додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2016 року до договору про надання консультаційно-представницьких послуг від 05 серпня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 867,75 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 299,99 грн.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зміну договору шляхом визнання додаткової угоди укладеною змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редації цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: