ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9177/14-ц

Провадження № 22-ц/820/877/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: представника апелянтки Величко В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/9177/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Величком Віталієм Івановичем, на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2025 року, у складі судді Мазурок О.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2014 року у справі за позовом ПАТ «АльфаБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст вимог

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2014 року у справі за позовом ПАТ «АльфаБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

В обґрунтування заяви вказала, що заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2014 року стягнуто з неї, ОСОБА_1 , на користь ПАТ «АльфаБанк» заборгованість за кредитним договором №800002408 від 31 жовтня 2007 року в сумі 44872,32 доларів США, що еквівалентно 530731 грн 67 коп. та судові витрати в сумі 3654 грн.

З`явитися до суду вона не мала можливості з огляду на те, що вона не була повідомлена про час та місце слухання справи, оскільки після продажу 28 жовтня 2013 року на прилюдних торгах належної їй квартири АДРЕСА_1 , вона припинила там проживати та не могла отримувати надіслані судом документи. Зазначає, що позивач не повідомив суд про те, що в забезпечення виконання вказаного кредитного договору між нею та банком був укладений іпотечний договір. У зв?язку з неможливістю погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 надала добровільну згоду на позасудове звернення стягнення на належну їй квартиру та передала представнику банку усі документи, які підтверджують право власності на квартиру. 13 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був вчинений виконавчий напис №21019 про звернення стягнення на зазначену квартиру.

В листопаді 2024 року вона дізналась про існування щодо неї запису в реєстрі боржників. Копію судового рішення отримав її представник лише 31 грудня 2024 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2025 року відмовлено в поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду. Залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачці ОСОБА_1 направлялась копія заочного рішення суду від 18 червня 2014 року, яке повернулося за закінченням терміну зберігання 18 серпня 2014 року. Тому, твердження відповідача про те, що про рішення суду вона дізналася в листопаді 2024 року є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Інших поважних причин пропуску відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Величком В.І.,просить ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 13 лютого 2025 року скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не отримувала направлені судом документи (позовну заяву, ухвали суду, судові повістки, заочне рішення суду). Лише у листопаді 2024 року вона дізналася у приватного нотаріуса про існування щодо неї запису в реєстрі боржників. У зв`язку з цим звернулася до АТ «Сенс Банк», який є правонаступником ЗАТ «Альфа Банк», з заявою про надання довідки про відсутність заборгованості. Зазначає, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Крім того, у разі відсутності відомостей про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи судове рішення вважається не врученим.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Представник апелянтки ОСОБА_1 адвокат Величко В.І. в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача АТ «СенсБанк» про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення представника апелянтки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

У травні 2014 року ПАТ «Альфа Банк» (правонаступником якого є АТ «СенсБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 1-3).

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2014 року відкрито провадження у справі та призначено в судове засідання на 18 червня 2014 року на 10 год. 40 хв.

Суд першої інстанції надсилав відповідачці ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи на поштову адресу, зазначену у позовній заяві ( АДРЕСА_2 )згідно з довідкою відділу адреснодовідкової роботи УДМС України у Хмельницькій області (а.с. 25).

Судова повістка про виклик у судове засідання та позовна заява з додатками повернулися з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.28).

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №800002408 від 31 жовтня 2007 року в сумі 44872,32 доларів США, що еквівалентно 530731 грн 67 коп. та судові витрати в сумі 3654 грн. (а.с.31).

Супровідним листом Хмельницького міськрайонного суду 14 липня 2014 року копія вказаного заочного рішення від 18 червня 2014 року була надіслана відповідачці за її адресою реєстрації (а. с.33).

Поштове відправлення повернулося з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.34).

20 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Величко В.І., через засоби поштового зв?язку надіслала до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення, в якій просила скасувати заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 червня 2014 року, а також поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 58-72).

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13 лютого 2025 року відмовлено у поновленні строку про перегляд заочного рішення суду, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без розгляду (а. с. 78-79).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися справедливими судовими процедурами.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №361/161/13-ц зроблено висновок про те, що, незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент вчинення таких дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України 2004 року (в редакції на момент ухвалення рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до статті 228 ЦПК України 2004 року (в редакції на момент ухвалення рішення) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК Українит(в редакції на момент подання заяви про перегляд заочного рішення суду) заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Під процесуальним строком розуміють строк, в межах якого вчиняються певні процесуальні дії.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 127 ЦПК України).

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності,ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національні суди пріоритетність мають надавати дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національні суди мають забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

У постанові від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16, зробила такі висновки щодо застосування статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу: передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Отже, Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16, констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.

Відмовляючи у поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами цивільної справи спростовується твердження відповідачки про те, що вона дізналася про рішення суду в листопаді 2024 року.

Однак, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачці копії позовної заяви з додатками, судової повістки про повідомлення про дату і місце судового засідання, копії рішення суду про стягнення заборгованості.

При розгляді справи про стягнення заборгованості судом першої інстанції направлялися відповідачці судова повістка про виклик до суду, копія рішення суду про стягнення заборгованості. Однак вказані документи вручені відповідачці не були та повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 зроблено висновок, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц) (пункти 47, 48).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року №454/1883/22 зазначено, що надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим (пункт 90).

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про дату та час судового засідання і про вручення судового рішення у справі про стягнення з неї заборгованості по кредитному договору, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у поновленні строку на перегляд заочного рішення та залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязуєсуди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.п. 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2025 року про залишення заяви без розгляду підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Величком Віталієм Івановичем,задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Судді: Т. В. Спірідонова

Р. С. Гринчук

А. М. Костенко