ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/630/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/6485/24 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Новікова О.,

суддів: Гончар Н.І., Карпенко О. В.,

секретаря Бєлан О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про облаштування спільного транспортного заїзду, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що за однією адресою на земельній ділянці пл. 2035 кв.м. по АДРЕСА_1 знаходяться декілька окремих житлових будинків. Порядок користування земельною ділянкою встановлений судовим рішенням 2-443-2004, в якому 1494 кв.м. передбачено конкретним власникам, а 541 кв.м. - для загального користування усім мешканцям. На сьогодні єдиний порядок землекористування відсутній і жоден власник так і не оформив у відповідності до рішень міської ради проект землеустрою і встановлення меж в натурі та їх державну реєстрацію. Тому, порядок користування відбувається символічно по застарілим межам або самовільно і право приватної власності цих ділянок незаконне. Всупереч цільовому призначенню земель загального користування не визначений спільний транспортний заїзд (коротка характеристика довжина 36,1 м., ширина 3 м.) до двох будинків ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що негативно впливає на розбудову будинків і розвиток інфраструктури території.

Просив: визнати облаштування спільного транспортного заїзду на прилеглій території до фасадів будинків уздовж охоронної зони газопроводу по АДРЕСА_1 обов`язковим і необхідним елементом порядку загального користування для обслуговування будинків; зобов`язати ОСОБА_2 протягом 6 місяців внести зміни в межі свого фактично неоформленого землекористування для облаштування спільного транспортного заїзду з послідуючою розробкою земельно-кадастрової документації і внесення її до Державного земельного кадастру.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що позивачем не обґрунтовано позову, не довів тих обставин, на які він посилається у своїй позовній заяві.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 17.02.2025, через суд першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення визнати технічним висновком, скасувати його, а подальший розгляд припинити, оскільки загальний термін розгляду справи становить 73 дні, що перевищує термін в 30 днів (ч. 4 ст. 279 ЦПК України). Зазначає, що судовий розгляд справи навіть не розпочався, а вже закінчився, а позивач позбавлений користування загальним подвір`ям.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №2-443-2004 року від 02.07.2004 визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 земельних ділянок площами відповідно до часток кожного.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив відмову відповідача ОСОБА_2 в облаштуванні спільного транспортного заїзду до фасадів будинків по АДРЕСА_1 .

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням викладеного вище, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВС України «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму ВС України визначено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 265/5516/17 зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 вказував, що порядок користування земельною ділянкою встановлений судовим рішенням 2-443-2004, в якому 1494 кв.м. передбачено конкретним власникам, а 541 кв.м. - для загального користування усім мешканцям. На сьогодні єдиний порядок землекористування відсутній і жоден власник так і не оформив у відповідності до рішень міської ради проект землеустрою і встановлення меж в натурі та їх державну реєстрацію. Тому, порядок користування відбувається символічно по застарілим межам або самовільно і право приватної власності цих ділянок незаконне. Всупереч цільовому призначенню земель загального користування не визначений спільний транспортний заїзд (коротка характеристика довжина 36,1 м., ширина 3 м.) до двох будинків ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що негативно впливає на розбудову будинків і розвиток інфраструктури території.

Проте, з огляду на долучені до позовної заяви докази, викладені вище норми права, позивач ОСОБА_1 не надав доказів, та не обґрунтував в чому полягає його порушення права на користування вже визначеного порядку земельною ділянкою під спільним подвір`ям зі сторони відповідача ОСОБА_2 і чи взагалі існують такі порушення зі сторони відповідача.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві.

Доводи апелянта, що суд не розглянув справу у визначені цивільно-процесуальним законодавством строки тридцять днів, а тому є підстави для припинення судового розгляду, є необґрунтованими, оскільки суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження. В загальному, суд дотримався строків на розгляд вказаної позовної заяви.

Зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 зводиться до незгоди з ухваленим судовим рішенням. При цьому змістовних доводів на підтвердження власних висновків в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навів та належними доказами не підтвердив.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, апеляційна скарга позивача не містить.

Зважаючи на наявні у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається на підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.02.2025 у вказаній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю І групи, витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції слід віднести на рахунок державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений 11 квітня 2025 року.

Судді