Справа №442/994/25
Провадження №2/442/577/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 рокуДрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З.С.,

з участю секретаря судових засідань Фіцяк А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановив:

04.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 50000 доларів, що становить 2085000 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.04.2024 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підставі якого останній отримав від нього у позику грошові кошти в розмірі 50000 доларів США та зобов`язався повернути до 31.12.2024 без сплати відсотків. Укладення вказаного договору позики підтверджується письмовою розпискою. У визначені домовленістю строки грошові кошти не повернуті, чим порушені його права як позикодавця. Зазначає, що заявляє позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є подружжям і кошти отримувалися в інтересах сім`ї ОСОБА_4 .

Вчинені судом процесуальні дії у справі, постановлені ухвали та заяви, клопотання сторін.

Ухвалою суду від 07.02.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.02.2025 недоліки позовної заяви усунено.

Ухвалою суду від 14.02.2025 позов прийнято до розгляду, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 12.03.2025.

04.03.2025 представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Бродська К.О. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позов заперечує, покликаючись на його безпідставність. Зазначає, що про борг, про стягнення якого просить у позовній заяві, дізналась після відкриття провадження у справі. Будь-якої безпосередньої згоди чи подальшого схвалення дій ОСОБА_2 щодо отримання спірних коштів ОСОБА_3 не надавалось як в момент складання розписки від 10.04.2024, та к й в подальшому. Звертає увагу на те, що розписка підписана виключно ОСОБА_2 . Цільове призначення отриманих від позивача ОСОБА_2 грошових коштів їй не відомі, втім такі кошти не отримувались та не використовувались в інтересах сім`ї. Таким чином, зобов`язаною стороною договору позики є саме ОСОБА_2 , який підтверджував отримання суми у розмірі 50000 дол.США у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису ОСОБА_3 боргова розписка не містить. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про укладення договору позики та не заперечувала проти такого, а також те, що кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики ним використані та витрачені в інтересах сім`ї відповідачів позивачем до позовної заяви не надано, а відтак твердження позивача про те, що внаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло солідане боргове зобов`язання в обох відповідачів не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами даної справи. Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя ОСОБА_3 , яка не була позичальником за договором позики, обов`язків, визначених цим договором щодо повернення сум боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї відповідачів та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї відповідачів.

12.03.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 на 24.03.2025.

Ухвалою суду від 24.03.2025 задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Бродської К.О. про допит ОСОБА_3 як свідків, підготовче провадження у даній справі закрито, призначити справу до судового розгляду по суті на 09 квітня 2025 р.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, позов підтримав повністю, просить позов задоволити. Додатково надав суду покази про те, що в квітні 2024 року до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити йому кошти, оскільки хоче зробити для дружини ОСОБА_3 сюрприз та купити їй авто. Він погодився. Так як у ОСОБА_5 виникали проблеми з пошуком автомобіля, який би підійшов дружині, передачу коштів він здійснив лише у липні. Він випадково зустрів ОСОБА_6 в центрі і попросив передати їй пакет для ОСОБА_5 . ОСОБА_7 вона про те, що це позика, не була, з нею дане питання він не обговорював, оскільки це мав бути сюрприз. Довести, що ОСОБА_8 ці кошти витратив саме на придбання авто він не може. Йому не відомо, коли було придбано авто та за яку суму. На даний час позику йому не повернуто.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаний в судовому засіданні як свідок, позов фактично визнав. Підтвердив, що звернувся до позивача з проханням позичити кошти для придбання автомобіля для дружини. 10 квітня між ними було досягнуто згоди та домовленість, що він отримає коши в кінці квітня. Розписку наперед погодився написати для того, щоб ОСОБА_9 підготував необхідну суму. Кошти ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 на початку липня. Позичені кошти він витратив для придбання автомобіля. Про те, що автомобіль придбаний за позичені кошти ОСОБА_6 знала, оскільки сказав їй про це в жовтні, коли вони почали процес розлучення, на що вона відповіла: «То виявляється, що я їжджу на авто, купленому за позичені кошти…». Дружина мала знати, що у нього багато боргових зобов`язань. ОСОБА_6 , на момент отримання коштів, про те, що вони позичені і для чого не знала. Він навіть перепитував в ОСОБА_10 , чи не проговорився він, що й це позичені кошти і для чого. Це був як подарунок, в інші моменти вона не вникала. На цю позику вона згоди не надавала. На жаль, номери купюр він не сфотографував і довести, що саме за ці кошти він купив авто не може. Зазначає, що інших коштів у їхньої сім`ї на придбання авто, окрім позичених, не було. Всі його кошти він вклав в бізнес.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шемеляк Г.Т. в судовому засіданні підтвердила факт укладення договору позики між своїм довірителем та позивачем та ствердила, що саме на кошти, отримані за даним договором на початку липня 2024 року було придбано автомобіль, який в подальшому було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 . Вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем, оскільки кошти, фактично, були використані в інтересах сім`ї.

Допитана в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 в якості свідка позов заперечила, покликаючись на обставини, викладені у відзиві, просить в задоволенні такого відмовити. Додатково надала суду покази про те, що про даний договір позики їй стало відомо від її адвоката, яка повідомила про наявність даної справи в суді. При випадковій зустрічі з позивачем вона запитала його, чому він звернувся до неї з позовом. Він не зміг їй нічого пояснити і сказав, що їй особисто він нічого не позичав. Про те, що чоловік позичив у позивача кошти на придбання для неї авто їй відомо не було. У червні 2023 року вона продала попередній автомобіль, заощаджувала кошти, щоб придбати нове авто. Але всі ці кошти у неї взяв чоловік, бо пояснив, що має віддати комусь у м.Львові. Дійсно на початку липня, позивач біля АТБ передав їй пакет чорного кольору. Що там було, їй не було відомо, але вона здогадувалась, що там були гроші. Про їхні справи і позики їй відомо не було. Цей пакет вона передала вдома чоловікові. В липні 2024 року чоловік придбав для неї автомобіль білого кольору. Вважала, що це були кошти з продажу її попереднього авто і її заощаджень, які вона зберігала у нього в сейфі на роботі в чоловіка. Зазначила, що ніколи б не позичала грошей на купівлю автомобіля.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Бродська К.О. в судовому засіданні позов заперечила з підстав його необгрунтованості та безпідставності, зокрема в частині заявлених позовних вимог до її довірительки. Звернула увагу суду на відсутність доказів про отримання коштів саме в квітні 2024 року, на підтвердження отримання яких ОСОБА_2 надав розписку. Трьома свідками стверджено, що її довірителька не була обізнана про цю позику і згоди на укладення такого договору не надавала. Крім цього, звертає увагу й на недоведеність того, що позичені кошти були отримані та витрачені в інтересах сім`ї.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У своєму рішенні у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява №20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський Суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст.275 ЦПК України).

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів.

10.04.2024 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 50000 доларів США, про що відповідач ОСОБА_2 надав відповідну розписку.

У зазначеній розписці ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику до 31.12.2024.

Сторонами визнано та не заперечується той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, кошти були позичені, розписка була написана під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Правові норми та оцінка суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 626, 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вказаний висновок, викладений ВС у постанові від 12.11.2020 у справі №154/3443/18.

Підстав для неприйняття доводів позивача про те, що розписка не виконана відповідачами, відсутні.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, а тому, на його думку, підлягають стягненню з обох відповідачів.

Як вбачається з представленої суду розписки, стороною договору позики, укладеного на підставі вказаної розписки, є ОСОБА_2 , який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргова розписка не містять.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано. Крім цього, суд приймає до уваги те, що у своїх показах ОСОБА_2 повідомив суду про те, що ОСОБА_3 дізналась, що її автомобіль був придбаний за позичені на підставі даного договору позики кошти, він повідомив їй значно пізніше, в розмові про розірвання шлюбу та поділ майна між ними.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13».

Враховуючи вищенаведене, зокрема враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , суд вважає доведеним факт укладення договору позики на суму 50000 доларів США, а також неповернення боргу.

Разом з тим, суд вважає недоведеними та необгрунтованими підстави про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , оскільки показаннями свідків підтверджується той факт, що про укладення даного договору та про надання ОСОБА_2 розписки ОСОБА_3 не знала. Доказів на підтвердження того, що позичені ОСОБА_2 кошти було використано в інтересах сім`ї суду не представлено.

З таких підстав, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 слід відмовити.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд стоїть на позиції, що порушене право позивача має бути відновленим.

Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 15140 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач:ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 11.04.2025.

Суддя Павлів З.С.