Єдиний унікальний номер 341/2443/23
Номер провадження 2/341/18/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м.Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі

головуючого судді Куценка М.О.,

за участю секретаря судового засідання Сегін І. І.,

представника позивача Парфана Т. Д.,

представника відповідача ГУНП в Івано-Франківській області Король К. В.,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Івано-Франківської обласної прокуратури Тюшки І. І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківська обласна прокуратура, про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордера діє представник адвокат Парфан Тарас Дмитрович, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного бюджету України на її користь відшкодування за спричинену моральну шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає наступне. 09.11.2018 року близько 8 години 45 хвилин на польовій дорозі у селі Залуква Галицького району виявлено труп ОСОБА_2 з тілесними ушкодженнями, які він, ймовірно, отримав в результаті дорожньо-транспортної пригоди. 09.11.2018 відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за № 0000345 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілою в якому визнано матір загиблого ОСОБА_2 ОСОБА_1 (позивача). 08.07.2021 за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0000076 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Зазначає, що здійснення досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень органом досудового розслідування відбувалось з істотним порушенням вимог законодавства, а кримінальне провадження за № 0000345 11.05.2020 року закрите на підставі постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Вважає, що кримінальне провадження за № 0000345 закрито з формальних підстав, всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального правопорушення не здійснено. Зокрема, зазначає, що в ході досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень не проведено експертизу велосипеда особи, яка загинула, не ідентифіковано автомобіль, яким користувались працівники служби охорони фермерського господарства і який згідно показань свідків знаходився неподалік місця скоєння ДТП, не встановлено місцезнаходження вказаного автомобіля та не проведено його експертизу, не встановлено та не допитано працівників служби охорони фермерського господарства, які заходились в районі місця скоєння ДТП, не визнано речовим доказом та не долучено до матеріалів кримінального провадження, а також у зв`язку з протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування втрачено записи з відеокамер спостереження домогосподарства, яке розташоване поруч з місцем, де знайшли тіло загиблого, не вчинено ряд інших слідчих дій, які могли б допомогти встановити особу, причетну до вчинення ДТП.

На підтвердження протиправної бездіяльності органу досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях позивачем до суду надано вказівки процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора І. Тюшки в порядку ч. 2 ст. 36 КПК України від 09.07.2021, від 03.09.2021, від 30.03.2022, доручення заступника керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Р. Павліва від 26.08.2021, доручення прокурора Галицького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури І. Тюшки від 23.03.2023, частина з яких не виконана і до сьогоднішнього дня.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, допущеної під час проведення досудового розслідування кримінальних проваджень, можливість здобути докази фактично втрачена. Неефективність досудового розслідування, яке, окрім втрати можливості встановити винних у смерті ОСОБА_2 осіб та притягнути їх до відповідальності, спричинило страждання позивачки, породило у неї відчуття несправедливості, безпомічності, приниження, розчарування, інші негативні переживання, які, зі свого боку, призвели до погіршення її фізичного здоров`я. Оскільки син здійснював фактичний догляд за матір`ю та допомагав їй по господарству, його смерть, окрім душевних страждань, спричинила зміну життєвого устрою позивачки. З огляду на те, що органом досудового розслідування не вжито ефективних заходів для встановлення осіб, винних у смерті її сина, позивачка вимушена звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів і просить відшкодувати їй моральну шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 2 000 000 гривень.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08.11.2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали (т. 1 а. с. 38).

09.11.2023 року представником позивача адвокатом Парфаном Т. Д. до суду подано заяву, якою усунено недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08.11.2023 року (т. 1 а. с. 40).

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження (т. 1 а. с. 41).

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Івано-Франківську обласну прокуратуру (т. 1 а. с. 67).

19.02.2024 року від Івано-Франківської обласної прокуратури надійшли пояснення, в яких зазначає наступне. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Зазначає, що у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено ряд слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення особи, яка могла вчинити ДТП, зокрема: проведено подвірні обходи жителів навколишніх населених пунктів, які знаходяться у районі місця виявлення трупа ОСОБА_2 , проведено перевірки власників транспортних засобів, які проживають у навколишніх населених пунктах, станції технічного обслуговування автомобілів, які знаходяться у навколишніх населених пунктах, проведено радіорозвідку на місці вчинення ДТП, здійснено негласні слідчі (розшукові) дії, допитано як свідків близько 170 осіб, призначено та проведено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_2 , судову медико-криміналістичну експертизу одягу потерпілого, судову експертизу лакофарбованих матеріалів і покриття та судову експертизу ґрунтів, судову інженерно-транспортну експертизу. Незважаючи на ряд вчинених органом досудового розслідування дій, встановити особу, винну у вчиненні ДТП, не вдалось, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000345 від 09.11.2018 року, закрито на підставі постанови старшого слідчого слідчого відділення Галицького відділення поліції Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області Марущака А. М. від 11.05.2020 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, яка не була скасована. Досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесене до ЄРДР за № 0000076 від 08.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не завершено та вживаються заходи, спрямовані на здійснення повного й неупередженого розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення (т. 1 а. с. 77-91).

06.03.2024 року від представника відповідача ГУНП в Івано-Франківській області Король К. В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ГУНП в Івано-Франківській області вважає позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними. Звертає увагу суду на те, що постанова про закриття кримінального провадження від 11.05.2020 не скасовувалась, а дії органу досудового розслідування не визнавались протиправними. Підтверджує, що встановити причетну до вчинення ДТП особу в ході досудового розслідування не вдалося, однак органом досудового розслідування проведено ряд слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення такої особи. Вважає, що невстановлення винної у вчиненні ДТП особи не свідчить про бездіяльність та неефективність досудового розслідуванння. Крім цього, не заперечує фактів душевних страждань ОСОБА_1 , як матері, відчуття нею несправедливості, зміни її життєвого устрою внаслідок втрати сина. Однак вважає, що позивачем не надано достатньо доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням її фізичного стану здоров`я та невстановленням особи, винної у вчиненні ДТП. Тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (т. 1 а. с. 107-114).

Крім цього, 20.03.2024 року до суду від представника відповідача ГУНП в Івано-Франківській області Король К. В. надійшли додаткові пояснення, в яких вона зазначилаякі саме слідчі (розшукові) дії були здійснені органом досудового розслідування для встановлення особи, винної у вчиненні ДТП. Фактично в даних додаткових поясненнях вказано про виконані слідчі (розшукові) дії, мова про які йде у вищезгаданих поясненнях представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Івано-Франківської обласної прокуратури. Також представник відповідача ГУНП в Івано-Франківській області зазначає, що надані органу досудового розслідування письмові вказівки виконувались у визначені строки, а досудове розслідування кримінального провадження за № 0000076 від 08.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, триває досі. Наполягає на тому, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними (т. 1 а. с. 134-138).

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20.03.2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а. с. 142).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Її представник адвокат Парфан Т. Д., зазначив, що позивач не буде брати участь в судових засіданнях за станом здоров`я, позовні вимоги підтримав. Звернув увагу на те, що досудове розслідування здійснюється впродовж 1,5 роки в одному провадженні, майже 4 роки - в іншому провадженні, ряд слідчих дій не було здійснено, зокрема, не встановлений автомобіль, не проведено тих слідчих дій, які б могли підтвердити чи спростувати, чи мав цей автомобіль відношення до ДТП, не встановлено осіб, які чергували на полі в день смерті ОСОБА_2 , не допитано цих осіб, відсутній протокол огляду цифрової інформації, що свідчить про те, що орган досудового розслідування діяв з порушенням норм кримінального процесуального законодавства. Крім цього, впродовж 1,5 років експертиза велосипеда не була зроблена, її було проведено вже в іншому провадженні, але це, на думку позивача, вже було неефективним. Також не в повному обсязі виконувались вказівки прокурора у справі.

Зазначає, що надання вказівок та проведення слідчих дій у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, свідчить про те, що органом досудового розслідування не було вчинено всіх можливих заходів для встановлення винних осіб у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а отже підтверджує саму бездіяльність органу досудового розслідування.

Вважає, що саме поведінка органу досудового розслідування, неефективне розслідування кримінальних проваджень, порушених за фактом смерті ОСОБА_2 спричинили моральну шкоду позивачу, а просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Король Катерина Василівна в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача стверджує, що сторона позивача не надала підтверджень того, яких саме дій органом досудового розслідування не було зроблено. Зазначає, що органом досудового розслідування проведено ряд слідчих дій, зокрема, допити осіб, здійснено подворові обходи. Крім цього, зауважує, що не встановлено факту того, що постанова про закриття кримінального провадження була незаконною. Зазначає, що потерпілій (позивачу) було роз`яснено право на оскарження постанови про закриття кримінального провадження, проте цим правом вона не скористалася. Вважає, що причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та моральними стражданнями позивача, і підстави для відшкодування завданої шкоди відсутні, а тому заперечує проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківській області Шикеринець Лілія Михайлівна, яка брала участь в судовому засіданні режимі відеоконференцзв`язку24.04.2024, проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що Головне управління Державної казначейської служби в Івано-Франківській області не володіє і не розпоряджається державним бюджетом, а відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури, суду, здійснюється Державною казначейською службою України, оскільки рахунок, призначений для відшкодування даного виду завданої шкоди, відкритий у Державній казначейській службі України. У задоволенні позову просила відмовити.08.07.2024 року представник Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківській області до суду подала клопотання, в якому просила розгляд справи здійснювати без участі представника Головного управління казначейства, зазначивши, що нею надано пояснення в попередньому судовому засіданні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківської обласної прокуратури Тюшка Ігор Іванович в судовому засіданні зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, вказуючи що не виконання в повному об`ємі всіх необхідних та можливих слідчих дій в рамках розслідування кримінального провадження за ч.2 ст. 286 КК України не вказує на наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Наголошує на тому, що на даний час кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, ще не звершено та проводяться слідчі дії в рамках цього провадження. Про причини не виконання вказівок не може зазначити, оскільки це може пояснити тільки слідчий. Звертає увагу про відсутність фактів оскарження рішень органів досудового розслідування, зазначає, що жодним судовим рішенням дії органу досудового розслідування не визнавалися протиправними. Оскільки, не надано доказів на підтвердження моральних страждань позивача, причинного зв`язку між діями органу досудового розслідування та такими наслідками, посилаючись на постанову Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила про відомі їй обставини справи. Вона знає про те, що знайшли вбитого ОСОБА_2 на польовій дорозі. Місце, де виявили тіло вбитого, знаходиться на відстані не менше 300 метрів від новобудови жителя села Бобриса. На той час вона працювала секретарем в Залуквянській сільській раді. Знає, щодо сільського голови прийшли працівники поліції. Свідок чула, як працівники поліції зверталися до сільського голови та попросили в нього дозволу скористатися монітором до комп`ютера для перегляду записів з відеокамер спостереження, які були встановлені на території новобудови ОСОБА_4 . Бобриса в той момент в селі не було, чи був хтось із членів його сім`ї вдома не знає. Коли в кінці робочого дня, який триває до 17:15 години, йшла додому, то монітор ще не повернули. Що саме переглядали працівники поліції, де саме переглядали та результати перегляду їй не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що є рідною сестрою загиблого ОСОБА_2 .. Розповіла, що за цих п`ять років разом з своєю матір`ю (позивачем у справі) зверталася до Галицького відділення поліції, прокуратури, в тому числі і обласної прокуратури, із заявами з приводу неефективного здійснення досудового розслідування факту смерті свого брата. Після ознайомлення у слідчого з матеріалами кримінального провадження була шокована, оскільки ряд слідчих дій не було здійснено: експертиза велосипеда не була проведена, охорона, яка знаходилась на полі, не була допитана, не встановлені особи, які чергували на полі. Повідомила, що за 4-ри місяці досудового розслідування нічого не було зроблено. Зазначає, що вона разом з матір`ю неодноразово письмово зверталися до органів поліції та прокуратури із заявами щодо здійснення досудового розслідування, в тому числі з проханням про передання проведення розслідування справи іншому слідчому. Після їхніх звернень не вчинялися дії, які, на думку свідка, мали бути вчинені: не була допитана охорона не проведена експертиза велосипеда. У відповідь на їхні заяви відписували, що справу взяли під контроль, а на 7 звернень відповіді взагалі не надали. Також повідомила, що їй відомо про те, що власником новобудови, на території якої були встановлені камери відеоспостереження, ОСОБА_6 надано працівникам поліції дозвіл на вилучення записів з цих камер. Зазначає, що на четвертий день після смерті брата телефонувала до ОСОБА_4 з приводу записів з камер відеоспостереження. Останній повідомив, що працівники поліції переглядали записи, проте записи за той день не збереглись, зазначивши, що записи з камер спостережень зберігаються три дні. Також з приводу записів з камер відеоспостереження телефонувала і до слідчого, який повідомив, що записи за день смерті не збереглись. Коли саме працівники поліції оглядали записи з камер відеоспостереження їй не відомо, але знає, що в сільській раді брали комп`ютер для того, щоб переглянути ці записи.

Свідок ОСОБА_5 вважає, що розслідування кримінального провадження здійснювалось неефективно, оскільки слідчий недослухався до її заяв, орган досудового розслідування за її зверненням не замінив слідчого, не було здійснено ряд слідчих дій, в тому числі, не призначена експертиза велосипеда, оскільки не було постанови від слідчого. Повідомила, що була шокована фактом закриття слідчим кримінальної справи. Через те, що матір хворіла, постанову про закриття кримінального провадження не оскаржували. Найбільший тяжкий наслідок для неї і для матері - це втрата рідної людини, стверджує, що мама важко переживала, бо це - її син. Моральне страждання проявилось в тому, що загинув брат і не знайшли винного.

Суд у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, застосувавши відповідні норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, установив наступні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Виконавчим комітетом Залуквянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області 12.11.2018 року, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 49 (т. 1 а. с. 34). Відповідно до копії довідки, виданої Галицьким міжрайонним відділенням Обласного бюро судово-медичної експертизи 09.11.2018 року, причиною смерті ОСОБА_2 були набряк та стиснення головного мозку, крововилив під мозкову оболонку, закрита черепно-мозкова травма (т. 1 а. с. 35).

За фактом смерті ОСОБА_2 09.11.2018 за заявою ОСОБА_1 (позивача) було внесено відомості до ЄРДР за № 0000345 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а. с. 6). Потерпілою в даному кримінальному провадженні визнано матір загиблого ОСОБА_2 ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 , що не заперечувалось сторонами у справі.

Відповідно до копії висновку експерта № 70 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_2 від 12.12.2018 року описані в цьому висновку тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, у швидкій послідовності, ймовірно при наїзді на потерпілого автомобілем та ударом його виступаючими частинами, коли останній міг перебувати у вертикальному чи наближеному до нього положенні та був обернений задньою поверхнею тіла до автомобіля. Враховуючи характер закритої черепно-мозкової травми, можна думати, що потерпілий після її отримання міг деякий час жити і виконувати які-небудь самостійні цілеспрямовані дії (рухатись, кричати, чинити опір тощо) (т. 1 а. с. 20-23).

Відповідно до копії висновку експерта від 29.01.2019 № 4.2-882/18 наїзд невстановленим автомобілем на ОСОБА_2 відбувся на проїзній частині між с. Залуква та с. Пукасівці Галицького району на межі лівого краю проїзної частини лівого узбіччя та відносно елементів дороги знаходиться в місці, що дещо передує ділянці осипу скла максимальними розмірами 6,25х0,95 м, початок якої зафіксовано на відстані 6,5 від умовного перпендикуляру. Встановити в абсолютних величинах розташування місця наїзду невстановленим транспортним засобом на ОСОБА_2 відносно елементів проїзної частини дороги експертним шляхом не є можливим через недостатню кількість слідової інформації, яка зафіксована у наданих на дослідження копіях матеріалів. Надати відповідь, чи є на вилученому в ході огляду місця події велосипеді контактування із транспортним засобом, експерт не зміг, оскільки станом на 29.01.2019 відповідь на заявлене клопотання щодо експертного забезпечення огляду велосипеда не надійшла ( т. 1 а. с. 14-16).

Органом досудового розслідування здійснено ряд слідчих дій у справі: зокрема, огляд місця події (т. 1 а. с.7-13), допит свідків (т. 1 а. с. 17-19).

11.05.2020 року старшим слідчим слідчого відділення Галицького відділення поліції Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Марущаком А. М. винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0000345 від 09.11.2018 року у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування (т. 1 а. с. 24). Дана постанова не оскаржувалась.

08.07.2021 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР за № 0000076 та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а. с. 27). Позивач в кримінальному провадженні № 0000076 від 08.07.2021 є потерпілою.

На час розгляду справи в суді досудове розслідування кримінального провадження № 0000076 від 08.07.2021 ще не завершене.

Згідно з копії відповідей органів досудового розслідування та прокуратури на звернення ОСОБА_1 вбачається, що остання неодноразово зверталася до них з питань досудового розслідування за фактом ДТП, що мало місце 09.11.2018 року, у результаті якої загинув її син ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 25-26). Позивачу роз`яснено про можливість оскарження бездіяльності слідчого, прокурора до слідчого судді протягом 10 днів з моменту прийняття рішень, вчинення дій чи бездіяльності.

З матеріалів справи вбачається, що органами прокуратури неодноразово було надано органам досудового розслідування вказівки (в порядку ч. 2 ст. 36 КПК України), які слідчі дії необхідно виконати з метою забезпечення швидкого, повного, всестороннього та об`єктивного розслідування обставин справи (т. 1 а. с. 28-31).

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Ст. 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до норм якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Ч. 2 ст. 1167 ЦК передбачає: моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначені ст. 1176 ЦК України. Така шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду у випадках вчинення дій, вичерпний перелік яких визначений в ч. 1 ст. 1176 ЦК України: внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Тобто, за відсутності підстав для застосування норми ч. 1 ст. 1176 ЦК України (в інших випадках заподіяння шкоди вищезазначеними органами),застосовуються норми ч. 6 ст. 1176 ЦК України, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174ЦК України).

Ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 1173, ч. 1 ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу.

Положеннями п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова № 4) роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів».

Аналогічні за змістом висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18), де вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до абзацу 1 та 2 п. 3 Постанови № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.

Отже, під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно абзацу 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 554/741/16-ц, від 25.04.2018 у № 520/3307/16-ц.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Дана позиція суду аналогічна позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).

Відповідно до загального принципу кримінального провадження, закріпленого у статті ч. 1 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень, і співвідносяться з практикою Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд (ч. 2 ст. 28 КПК України).

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 28 КПК України є:1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;2) поведінка учасників кримінального провадження;3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (PelissierandSassi v France); рішення ЄСПЛ від 27.06.1997 у справі «Філіс проти Греції»(Philis v. Greece)).

Зокрема в п. 8 рішення ЄСПЛ у справі «Дразман та інші проти України» (Заява № 22207/12 та 2 інші заяви) суд зазначає, що «органам державної влади одразу стало відомо про відповідні ДТП. Враховуючи практичні реалії роботи слідчих, включно з доступністю необхідних ресурсів, з цього моменту вони повинні були докласти всіх необхідних зусиль, щоб забезпечити оперативний збір доказів на місці події та інших відповідних доказів з достатньою ретельністю, а також усунути або мінімізувати будь-який ризик упущень, які згодом могли підірвати можливість встановлення фактів і притягнення винних осіб до відповідальності».

Зокрема в п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Ігнаткіна проти України», констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження «розумність`тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.

Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі «Таран проти України», окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі «розумного строку». Отже, було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (ч. 2 ст. 113 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження, звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 15 березня 2021 року у справі № 676/6116/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 676/804/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 991/6516/20).

Ч. 5 ст. 28 КПК України передбачено, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Крім того, у ч. 6 ст. 28 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

У справі «Іванов проти України» зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в кримінальному провадженні застосовується у такий спосіб, щоб особа, яку звинувачено, не залишалася тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (пункт 71). Аналогічні позиції ЄСПЛ висловив у справах Карт проти Туреччини (пункт 68), Вемхофф проти Німеччини (пункт 18). При цьому ЄСПЛ у справі «Іванов проти України» вказав, що період, який має прийматися до уваги, повинен відраховуватися саме з порушення кримінальної справи проти особи (пункт 63).

Виходячи із загального конституційного принципу рівності громадян перед законом та судом, ст. 24, п. 1 ч. 1 ст. 129 Конституції України, гарантії дотримання розумних строків стосуються не лише осіб, яких притягнуто до кримінальної відповідальності, але й потерпілих осіб.

Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1 місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, передбачених п. 1 і 2 ч. 3 цієї статті; 6 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину; 12 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок про те, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У рішенні від 14.02.2019 у справі «Зоріна та інші проти України» (заява № 20295/07), розглянувши скарги заявників, Європейський суд зазначив, що у справах слідство характеризувалось неодноразовим закриттям та відновленням внаслідок невжиття слідчими достатніх заходів, поступовим просуванням доказів та значною затримкою на початкових стадіях слідства… Неспроможність слідчих органів своєчасно вжити необхідні заходи підірвало їхню здатність встановити обставини, пов`язані зі смертями родичів заявників, та осіб, якщо такі були, які мали понести відповідальність. У зв`язку з цим Європейський суд дійшов висновку, що проведені у справах заявників розслідування не відповідали критерію ефективності та констатував порушення процесуального аспекту статті 2 Конвенції.

Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні за змістом положення містяться у п. 9 Постанови № 4, відповідно до норм якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зазначено, що, як свідчить тлумачення ст. ст. 23, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Caseof ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI) моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства і, зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг та позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно до ст. 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів .Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що на момент звернення позивача з позовом до суду досудове розслідування органом поліції здійснюється більше 5 років, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування.

При цьому в рамках розслідування кримінального провадження за ч. 2 ст. 286 КК України № 0000345, органом досудового розслідування фактично не було вжито вичерпних процесуальних дій для всебічного та повного розслідування справи (про злочин), провадження в якій закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування та не продовження відповідних процесуальних строків. Фактично частина необхідних слідчих дій, які не виконано вчасно, ще виконується в рамках іншого кримінального провадження, № 0000076 за ч. 1 ст. 135 КК України, відомості про яке внесено через два місяці після закриття кримінального провадження №0000345, та завдяки здійснення певних зусиль позивачем.

Під час розгляду даної справи відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що тривалість досудового розслідування та не вчасне здійснення в повному об`ємі процесуальних дій, направлених на всебічне та повне розслідування справи, обумовлено надмірною складністю чи іншими винятковими обставинами. Суд також погоджується з тим, що наведені позивачем факти свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач є потерпілою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту тривалої бездіяльності посадових осіб ГУНП в Івано-Франківській області щодо проведення досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення за фактом смерті ОСОБА_2 та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, а тому суд вважає, що цими діями позивачу заподіяно моральної шкоди. Захисту прав позивача, як заявника у кримінальних провадженнях № 0000345 від 09.11.2018 року, № 0000076 від 08.07.2021 року, не відбулося, оскільки перше провадження орган досудового розслідування закрив з підстав закінчення строків досудового розслідування, не встановивши всіх обставин справи, а щодо другого провадження - здійснює розслідування поза межами розумного строку, незважаючи на вказівки прокурора до вчинення дій. Ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу бездіяльністю органом досудового розслідування моральної шкоди.

Щодо розмірів моральної шкоди, заявлених позивачем, суд зазначає, що вони не відповідають вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість завданої шкоди, глибину її душевних страждань та стан здоров`я, переживань, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості і визначає, що стягненню підлягає у розмірі 50 000 гривень.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування, обґрунтовані, але підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 50000 гривень.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Повноваження представника позивача у справі підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги (а. с. 5).

Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та значенню справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», зазначає, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Отже, сума гонорару адвокату повинна бути такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціні позову, витрати мають бути неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Предметом спору в даній справі є стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування.

Враховуючи обставини справи та фактично надані адвокатом позивачу послуги, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, завлений стороною позивача, є завищеним.

Враховуючи обставини справи, фактично надані адвокатом позивачу послуги, частку задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача (держави) на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 178, 181, 223, 247, 259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківська обласна прокуратура, про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

У решті заявлених позовних вимог відмовити.

Учасник справи має право оскаржити рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10.04.2025 року.

СуддяМихайло КУЦЕНКО