П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Справа №761/29506/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/1015/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Юзькової О.Л. 13 грудня 2023 року у м. Київ, у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2021 року представник «Альфа-Банк» звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» 128 200,89 грн з яких: 3 % річних у розмірі 36056,51 грн, інфляційні витрати в розмірі 92144,38 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 серпня 2007 року ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Договір №811-6065 «Кредит на Авто».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року справі №2-12887/11 було задоволено позовні вимоги ПАТ «УніКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №811-6065 від 03 серпня 2007 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УніКредит Банк» заборгованість в розмірі 400627, 84 грн та судовий збір у розмірі 2955, 00 грн.

Позивач зазначав, що з відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором немає. Станом на дату подання позову позичальник не виконав рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року у справі №2-12887/11, не погасив заборгованість за кредитним договором.

У 2013 році АКБ Укрсоцбанк був об`єднаний з ПАТ «УніКредит банк» і почав працювати під вивіскою Unicredit і з юридичною назвою ПАТ «Укрсоцбанк».

26 квітня 2018 року загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів» прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) банку з Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

AT «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрооцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з рішенням №5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року затверджено Передавальний акт (п. 2.1. Протоколу). Відповідно до п. 1. Передавального акту від 15.10.2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «Альфа-Банк». Отже, з 15 жовтня 2019 року правонаступником усіх прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», в тому числі і правонаступником щодо права вимоги до ОСОБА_1 за Договором №811-6065 «Кредит на Авто» від 03 серпня 2007 року є АТ «Альфа-Банк».

Отже, Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, однак позичальник у встановлений строк не виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим Банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

30 листопада 2022 року було змінено назву банківської установи з AT «Альфа-Банк» та AT «Сенс Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представник AT «Сенс Банк» звернувся до суду з позовними вимогами щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України поза межами строку позовної давності.

Не погодилось з вказаним рішенням суду AT «Сенс Банк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Представник вказує, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором останньою не виконано, а тому позивач має право на отримання сум передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за весь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на подачу позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, AT «Сенс Банк» мало право нарахувати на суму заборгованості (невиконаного грошового зобов`язання) суму інфляційних втрат та 3% річних за три останні роки до звернення до суду.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача - адвокат Мельник А.І. вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, судом першої інстанції правильно надано оцінку доказам у справі та у відповідності до вимог закону ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Представник також зазначає, що позивачем не доведені обставини щодо правомірності нарахування 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за рішенням суду та жодними доказами наявність такого нарахування не підтверджується.

Таким чином, судом першої інстанції не було допущено порушень норма матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 03 серпня 2007 року між ТОВ «УніКредитБанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір №811-6065 «Кредит на Авто».

Згідно з п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику у тимчасове використання на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру грошові кошти в розмірі 342550,00 грн зі сплатою 13,5% процентів річних на строк 5 (п`ять) років з терміном остаточного погашення не пізніше 03 серпня 2012 року.

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору встановлено, що погашення суми Кредиту здійснюється Позичальником щомісячно відповідно до графіку погашення Кредиту нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій, п.2.4. Кредитного договору моментом (днем) повернення Кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки Банка суми Кредиту, нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ «УніКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УніКредит Банк» суму у розмірі 400627, 84 грн та судовий збір у розмірі 2955,00 грн.

У 2013 році АКБ «Укрсоцбанк» був об`єднаний з ПАТ «УніКредит банк» і почав працювати під вивіскою Unicredit і з юридичною назвою ПАТ «Укрсоцбанк».

10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Витягом з державного реєстру банків від 02 грудня 2022 року підтверджується, що 30 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» було змінено найменування на АТ «Сенс Банк», про що були внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Із даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за рішенням суду немає.

Доказів виконання ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року матеріали справи не містять та ОСОБА_1 суду не надано.

Представник АТ «Сенс Банк» посилаючись на те, що ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань, порушив перед судом питання про стягнення з неї трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 22 липня 2018 року по 22 липня 2021 року у розмірі 128200,89 грн, з яких 36056,51 грн становлять 3% річних, 92144,38 грн - інфляційні втрати, що підтверджується розрахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Нарахування на суму боргу інфляційних втрат та трьох процентів річних відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц і № 646/14523/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3013/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21, та у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі №757/4892/21.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Верховний Суд зробив висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов'язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З наведених обставин вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «УніКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором №811-6065 «Кредит на Авто». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УніКредит Банк» суму у розмірі 400627, 84 грн та судовий збір у розмірі 2955,00 грн.

Відомості щодо виконання боржником рішення суду та стягнення з неї заборгованості відсутні, та ОСОБА_2 такі відомості не надані, а ні до суду першої, а ні до суду апеляційної інстанції.

З ухваленням рішення про стягнення заборгованості кредитне зобов`язання не припинилось. Невиконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України.

Оскільки на день звернення АТ «Сенс Банк» до суду з вказаним вище позовом заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не погашена, зобов`язання останньої перед банком триває.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості є помилковим.

Як вже було зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Позивач, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилався на те, що ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, а тому просив стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати за період з 22 липня 2018 року по 22 липня 2021 року у розмірі 128200,89 грн, з яких 36056,51 грн становлять 3% річних, 92144,38 грн - інфляційні втрати, що підтверджується розрахунком наданим позивачем.

Суд апеляційної інстанції беручи до уваги вищевикладене, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 22 липня 2018 року по 22 липня 2021 року (останні три роки, які передували поданню такого позову, тобто з урахуванням строку позовної давності) у розмірі 128200,89 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 2270,00 грн, а при зверненні з апеляційною скаргою було сплачено 3405,00 грн /а.с.36, 84/. В позовній заяві позивачем зазначено, що інших судових витрат позивачем не очікується і ході розгляду справи позивачем не було заявлено про інші судові витрати.

А отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 5675,00 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за Договором №811-6065 «Кредит на Авто» за період з 22 липня 2018 року по 22 липня 2021 року у розмірі 128200,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 5675,00 грн.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді О.В. Желепа

Н.В. Поліщук