Справа № 128/188/25
Провадження № 22-ц/801/663/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 рокуСправа № 128/188/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Якушинецької сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення фату, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області про відмову у відкритті провадження, постановлену у цій справі 27 січня 2025 року у м. Вінниці суддею цього суду Васильєвою Т.Ю., дата складення повного тексту ухвали суду не відома,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Якушинецької сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення фату, що має юридичне значення.

В поданій заяві ОСОБА_1 просив встановити факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на його утриманні. Даний факт він просить встановити з метою отримання права на відстрочку від призову на військову службу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Заявник зазначив, що його сім`я має статус багатодітної, оскільки у нього є син від першого шлюбу ОСОБА_4 , 2004 р.н., спільна дитина із його нинішньою дружиною ОСОБА_5 , 2018 р.н., та син дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_3 , 2010 р.н. Оскільки на утриманні заявника перебувало троє неповнолітніх дітей, то він відповідно мав право на оформлення відстрочки від мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим, наразі його сину ОСОБА_4 виповнилося 18 років, а тому заявник втратив право на оформлення відстрочки від мобілізації, однак його дружина вагітна і вони чекають на народження ще однієї дитини.

За таких обставин, виникла необхідність звернутись до суду із вказаною заявою.

27.01.2025 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаною заявою, оскільки із поданої заяви вбачається спір про право, та роз`яснено заявнику право звернутися з відповідною позовною заявою до суду в порядку позовного провадження на загальних підставах.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки біологічний батько дитини його дружини помер, то відповідно не має жодного спору про право в даній справі, як і не має відповідача, який міг би бути залучений до даної справи. Відтак, скаржник вважає, що встановлення факту утримання дитини ОСОБА_3 не може бути розглянуто в рамках позовного провадження, а підлягає розгляду за правилами окремого провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що в даній справі заявник просить встановити факт утримання саме ним, а не батьком дитини, неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , виданого 17.05.2010 року серія НОМЕР_1 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 18).

13.01.2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 07.07.2025 року серія НОМЕР_2 (а.с. 20).

27.05.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 30.05.2017 року серія НОМЕР_3 (а.с. 9).

Із копії довідки про склад сім`ї № 2519/02-06 від 24.10.2024 року вбачається, що склад сім`ї ОСОБА_1 наступний: ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_3 син дружини, ОСОБА_4 син, ОСОБА_9 дочка.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що факт утримання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини наявністю в неї вітчима та наданням ним грошових коштів на утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, а тому заявлені вимоги безумовно впливають на права та обов`язки батьків по відношенню до дитини та не підлягають з`ясуванню в порядку окремого провадження.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі належить відмовити та роз`яснено заявнику право звернутися з відповідною позовною заявою до суду в порядку позовного провадження на загальних підставах.

Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав ().

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

У частині шостій статті 294 ЦПК України встановлено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, врахував, що встановлення факту перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні заявника може мати негативні наслідки як для інтересів дитини, так і для її батьків.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, то зазначене питання не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Тому в цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дітей та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23.

Доведення факту утримання дитини заявником стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

За таких обставин, факт перебування на утриманні ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер, не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не спростовує того, що рішення у вказаній справі може вплинути на батьківські права інших осіб, зокрема матері ОСОБА_3 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області про відмову у відкритті провадження від 27 січня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. С. Панасюк