провадження № 22-ц/824/7930/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання довічно у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно, починаючи з дня звернення до суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 серпня 2005 року, ОСОБА_3 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 у центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва Центром розвитку сім`ї, про що зроблено відповідний актовий запис №1921.Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2014 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року з позивача стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей, а саме ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 22 лютого 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В 2019 року позивач отримав перший ускладнений компресійний перелом тіл хребця Th12. Був додатково встановлений діагноз - остеопороз. У цьому ж році встановили 3 групу інвалідності. Згідно Довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 02.10.2023 року, ОСОБА_3 , встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання. Для основного (базового) лікування позивачеві потрібно від 3 300,00 грн. на один місяць. Крім цього, ОСОБА_3 на протязі року потрібно здавати коштовні аналізи, робити МРТ та денситометрію хребта, щоб контролювати постійно свій стан та кількість прийому препаратів. Також для проходження курсів лікування супутніх хвороб таких як: лікування нервової системи потрібно від 1 800,00 грн., лікування сечокам?яної хвороби потрібно від 3 500,00 грн., лікування очей потрібно від 400,00 грн. (Рецидив повторюється 2-3 рази на рік), лікування варикозної хвороби нижньої кінцівки потрібно від 1 000,00 грн. (на рік від 3000,00 грн.)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване рішення не є законним та порушує ч. 2 ст. 75 СК України. Крім того, вказує, що у зв`язку з неповідомленням судом першої інстанції про час та розгляд даної справи в суді першої інстанції, відповідач по справі була позбавлена можливості надати до суду відзив на позовну заяву з доказами на підтвердження своїх заперечень проти позову ОСОБА_3 , а саме в частині неможливості надання позивачу матеріальної допомоги під час знаходження за кордоном у зв`язку з широкомасштабним вторгненням РФ в Україну 22 лютого 2022 року та перебуванням під програмою тимчасового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що твердження позивача у відзиві на апеляційну скаргу є припущенням і не підтверджується жодним належним доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 серпня 2005 року, ОСОБА_3 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 у центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва Центром розвитку сім`ї, про що зроблено відповідний актовий запис №1921.

Сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2014 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року з позивача стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей, а саме ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 22 лютого 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно Довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 02.10.2023 року ОСОБА_3 , встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання (копія довідки додається).

24 жовтня 2023 року позивач отримав пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованість позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.

За приписами частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 82 СК України право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу. До уваги береться отримання пенсії, державних пільг, субсидій, наявність майна, що може приносити дохід, тощо.

Сам факт непрацездатності не зумовлює виникнення обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

ОСОБА_3 , як на підставу позову про стягнення аліментів на його утримання з ОСОБА_1 посилається на те, що він є інвалідом ІІ групи і у зв`язку із значними витратами на лікування, позивач потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У відповідності до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (станом на час подання позову) визначено на 2023 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2023 року - 2 093,00 грн.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме: довідки про доходи № 0837 8489 4530 1863, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві від 20 листопада 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 за період 01 травня 2023 року по 31 жовтня 2023 року отримав пенсію у розмірі 1 380,00 грн. на місяць.

Вказуючи в позовній заяві про те, що позивач не працює і потребує матеріальної допомоги, так як окрім пенсії по інвалідності в розмірі 1 380,00 грн. інших доходів не має, позивачем до відзиву на апеляційну скаргу надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 03 березня 2025 року, відповідно до яких вбачається, що за липень-вересень 2024 року позивач отримав дохід: у липні 5 416,30 грн., (заробітна плата ТОВ «Укрпас Тревел») у серпні 400 грн. (соціальна виплата) та 11 500,00 грн. (заробітна плата ТОВ «Укрпас Тревел»), у вересні 11 209,54 грн. (заробітна плата ТОВ «Укрпас Тревел»).

Також з матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2020 року на підставі договору купівлі-продажу частини квартири відповідачем ОСОБА_1 було придбано у позивача частки квартири вартістю 867 505,40 грн. (а.с. 85).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 28 січня 2025 року №114, виданої АТ «Антонов» вбачається, що з 01 вересня 2022 року по теперішній час ОСОБА_1 лікар-офтальмолог вищої категорії перебуває у відпустках без збереження заробітної плати.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 віл 28 січня 2025 року №238, виданої АТ «Антонов» вбачається, що в неї був дохід за 2023 рік у розмірі 3 000,00 грн. та за 2024 рік у розмірі 3 000,00 грн.

З довідки про офіційну реєстрацію місця проживання мерією міста Віттліх від 03 червня 2022 року підтверджується факт реєстрації неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю в місті Віттліх.

Відповідно до довідки Центру зайнятості Бернкастель-Віттліх від 11 січня 2025 року, вбачається, що відповідач отримує на своє проживання 407,83 євро та проживання своєї неповнолітньої доньки Чумаченко Ксенії 19,49 євро соціальної допомоги від уряду Німеччини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не надав доказів наявності виключних обставин, які є підставою для стягнення аліментів на його утримання з колишньої дружини ОСОБА_1 .

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з 13 грудня 2023 року.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що обов`язковою умовою стягнення аліментів із колишньої дружини на користь колишнього чоловіка є можливість того з подружжя з кого стягуються аліменти, надавати таку матеріальну допомогу. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 має змогу надавати матеріальну допомогу колишньому чоловікові. Таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18 (провадження № 61-15147св19).

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд не надав оцінки матеріальному становищу відповідача, а саме, що доходів в Україні. Окрім 3000,00 грн. в 2023 році та 3000,00 грн. в 2024 році, вона не отримує та у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну, перебуває з двома дітьми в Німеччині, отримуючи лише соціальну допомогу від уряду Німеччини.

Вказуючи про працевлаштуванні відповідача в Німеччині, позивач не звернув уваги, що жодного доказу зазначеним обставинам матеріали справи не містять. Отже позивачем не доведено, шо відповідач має можливість надавати йому матеріальну допомогу.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 611,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги та залишення позову без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору, то сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментівзалишити без задоволення.

Компенсувати ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , за рахунок держави судовий збір у розмірі 1 611 (одна тисяча шістсот одинадцять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.