Номер провадження: 22-ц/813/3131/25
Справа № 522/3953/24
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Приморської окружної прокуратури м. Одеси на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом.

Позов мотивований тим, що відповідно до паспорту сховища № 56964 у будинку АДРЕСА_1 перебуває споруда цивільного захисту площею 103,8 кв.м. Відповідно до плану розташування акцій ВАТ «Стальканат», створеного шляхом корпоратизації, житловий будинок по АДРЕСА_1 увійшов у перелік об`єктів, залишкова вартість яких не включена в уставний фонд товариства. Крім того, згідно акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу, затвердженого Міністром промисловості України 14.12.1994, житловий будинок по АДРЕСА_1 увійшов у перелік об`єктів, вартість яких не включена в уставний фонд ВАТ «Стальканат». Постановою Господарського суду Одеської області від 03.04.2002 (справа № 17-2-18/01-8186) ВАТ «Стальканат» визнане банкрутом. Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.06.2002 (справа № 17-6-18/02-4289) зобов`язано Одеську міську раду виконати дії щодо прийняття до комунальної власності об`єктів житлового фонду з інженерними мережами, який знаходився на балансі ВАТ «Стальканат», без додатковим умов. Рішенням Одеської міської ради № 703-XXIV від 13.11.2002 надано згоду на передачу з державної власності до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків (відповідно до переліку, зазначеного у додатку № 1 до рішення) та інженерних мереж, насосних станцій, трансформаторної підстанції, що не увійшли до статутного фонду ВАТ «Стальканат». Відповідно до переліку (додатку до рішення № 703-XXIV від 13.11.2002) жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що не увійшов до статутного фонду ВАТ «Стальканат», визначений таким, що підлягає передачі у комунальну власність територіальної громади м. Одеси. Листом №1/2236 від 17.05.2002 року РВ Фонду державного майна України по Одеській області погоджено передачу до комунальної власності зазначеного будинку. 27 лютого 2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу продав ОСОБА_1 10/100 частки нежитлового приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , а також продав Фірмі «Вега» 90/100 частки зазначеного об`єкта нерухомого майна. Вивченням технічного паспорту від 16.04.2008 на зазначене приміщення вбачається, що площа підвальної частини приміщення, яке було набуто у власність на підставі зазначеного договору складає 70.1 кв. м. У подальшому ОСОБА_1 та Фірмою «Вега» проведено реконструкцію нежитлового приміщення, у тому числі за рахунок зазначеної споруди цивільного захисту, внаслідок чого площа підвальної частини приміщення збільшена. Так, вивченням технічного паспорту від 16.01.2009 вбачається, що до існуючої площі підвальних приміщень, які належали на праві власності відповідачам, приєднані підвальні приміщення площею: 6,1 кв.м; 13,8 кв.м; 22.5 кв.м. У подальшому, виконавчим комітетом ОМР 22.04.2009 видане свідоцтво про право власності (на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 26.03.2009) на об`єкт площею 358 кв.м, замість договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року. Зазначена реконструкція проведена з порушенням норм законодавства, а свідоцтво про право власності є незаконним з підстав наведених у позові.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2024 року провадження у справі №522/3953/24 за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом закрито.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2024 року у вигляді арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме, нежитлові приміщення магазину, площею 358,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (10/100 частки), та Фірмі «ВЕГА» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), (90/100 частки).

Не погоджуючись з таким рішенням суду,Приморська окружна прокуратура м. Одеси подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2024 року скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: «під час вирішення питання щодо підстав для представництва прокурором вивчалися документи, які виявилися підставою для реєстрації спірного майна. Встановлено, що право власності на нерухоме майно, до якого була приєднана споруда цивільного захисту, набуто ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року, не як фізичною особою-підприємцем, а як громадянином. ОСОБА_1 , як громадянину було видано свідоцтво про відповідність збудованого об`єкту проектній документації № 15000062 від 26.03.2009 року, свідоцтво про право власності від 22.04.2009 року та технічні паспорти, які є в матеріалах справи. Той факт, що ОСОБА_1 використовує об`єкт для здійснення господарської діяльності не спростовує факту набуття ним права на об`єкт як фізичною особою, а не фізичною особою - підприємцем. Крім того, і сам спір у даній справі виник не з питань господарської діяльності, а з підстав оспорювання права відповідачів на частину спірного приміщення, тобто виник спір про право. Таким чином, правовідносини у зазначеному спорі виникли між територіальною громадою та юридичною і фізичною особою з приводу самовільного захоплення та реконструкції споруди цивільного захисту, а отже спір не носить характер господарського. Також, і той факт, що відповідач ОСОБА_1 використовує спірне майно у господарській діяльності не свідчить про характер господарсько-правових відносин, адже мова йде про самовільне захоплення майна поза договірним шляхом. Позовні вимоги прокурора спрямовані на захист порушеного права територіальної громади, що є спором про право цивільне та має приватноправовий характер, він не має господарського (підприємницького) характеру. Як зазначено, Верховний Суд відзначає, що самоідентифікація відповідача як підприємця не має визначального значення для вирішення питання про юрисдикцію спору. Для визначення юрисдикції цього спору важливо встановити характер участі його у спірних правовідносинах, зокрема характер спірних правовідносини, у яких виник спір, і чим підтверджується, що характер спірних правовідносин виник у господарській діяльності. Тобто, визначення юрисдикції цієї справи залежить від змісту права, на захист якого позивач подав позов».

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 25.03.2025 року о 15:30 годині, Бондарчук С.А., представник Виконавчого комітету Одеської міської ради не з`явились, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавалт.

Присутні у судовому засіданні, призначеному на 25.03.2025 року о 15:30 годині, прокурор Пустовой Володимир Сергійович та представник Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) адвокат Овсяніченко Олена Володимирівна не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Закриваючи провадження у справі за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи відповідачі є суб`єктами господарювання, основним видом діяльності яких є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, беручи до уваги факт того, що спірний об`єкт нерухомого майна є предметом іпотеки, а під час огляду об`єкта нерухомого майна за його місцезнаходженням суду не вдалося у повній мірі його оглянути з огляду на те, що його частина передана у користування третій особі за договором оренди, суд вважає, що спірний об`єкт використовується для здійснення господарської діяльності, а тому, суд вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а за суб`єктним складом та характером спірних правовідносин заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.10.2023 року №352108462, власником об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 є: ОСОБА_1 (розмір частки 10/100), ФІРМА «ВЕГА» (у вигляді ТОВ) (розмір частки 90/100).

Предметом спору є усунення перешкод у користуванні правом щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 31.10.2024 року №878201, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16.05.2005 року, та основним видом діяльності якого є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Також, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 31.10.2024 року №896534, ФІРМА «ВЕГА» у вигляді ТОВ зареєстровано в якості юридичної особи, та основним видом діяльності якої є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.10.2023 року №352108462, спірний об`єкт нерухомого майна перебуває є також предметом іпотеки за договором іпотеки від 13.12.2016 року №017/255/З-16 та іпотекодавцями за яким є ОСОБА_1 та ФІРМА «ВЕГА» (у вигляді ТОВ»), іпотекодержатель ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», боржники ПП «ТАВРІЯ ПЛЮС», ТОВ «ТАВРІЯ-В», ПП «ТАВРІЯ-І», строк виконання основного зобов`язання 04.12.2024 року.

21 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси про забезпечення позову, у якій заявник просить забезпечити позов, шляхом:

- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення магазину, площею 358,00 кв. м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, іншим особам вчиняти будь-які дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна (нежитлове приміщення магазину, площею 358,00 кв. м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту готовності об`єкта до експлуатації від 26.03.2009 року №62, реконструкцію нежитлових приміщень магазину з улаштуванням перепланування для розміщення універсаму за адресою: АДРЕСА_1 прийнято вважати закінченою, а об`єкт - готовим до експлуатації.

Свідоцтвом №15000062 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних норм та правил було посвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплекту): реконструкцію нежитлових приміщень магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачами на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення універсального магазину від 22.04.2009 року серії НОМЕР_3 .

Також, відповідно до копії технічного паспорта від 16.01.2009 року, що виготовлений КП «БТІ та РОН», об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 що належить відповідачам за своїми характеристиками є нежитловим приміщенням магазину.

04 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси про огляд доказів за їх місцезнаходженням, у якому заявник просив здійснити огляд споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за її місцезнаходженням, за участі учасників справи, КП ЖКС ФОНТАНСЬКИЙ, Управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 10 липня 2024 року клопотання задоволено, постановлено провести огляд об`єкта за його місцезнаходженням 22.08.2024 року.

Під час огляду об`єкта нерухомого майна за його місцезнаходженням суду не вдалося отримати доступ до спірного об`єкта нерухомого майна у повній мірі та як повідомлено сторонами, зазначений об`єкт нерухомого майна передано у користуванні третім особам за договором оренди.

Зазначене на думку суду першої інстанції свідчило про те, що нежитлове приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 використовується відповідачами задля здійснення ними господарської діяльності.

Колегія суддів виходить з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом (далі ЦК) України), Господарським кодексом України (далі ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК України).

Отже, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Відповідно до статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки підприємця. Правовий статус «фізична особа-підприємець» сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє ,як підприємець, в усіх правовідносинах.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року в справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року в справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року в справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року в справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19; від 09 жовтня 2019 року в справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19); від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.

Відповідно до статей 319 та 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, зокрема для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею.

У справі, що переглядається встановлено, що заступником керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси пред`явлено позов до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом.

Предметом спору є усунення перешкод у користуванні правом щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна належить ОСОБА_1 10/100 частки нежитлового приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , а також Фірмі «Вега» 90/100 частки зазначеного об`єкта нерухомого майна.

При цьому, право власності на нерухоме майно, до якого була приєднана споруда цивільного захисту, набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року, не як фізичною особою-підприємцем, а як громадянином.

Тобто на час укладення договору купівлі продажу від 27.02.2008 року, а також на час видачі свідоцтва про відповідність збудованого об`єкту проектній документації № 15000062 від 26.03.2009 року та свідоцтва про право власності від 22.04.2009 року ОСОБА_1 вже будучи зареєстрованим в якості ФОП, використав своє право набуття права власності на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 , саме як громадянин, а не як фізична особа-підприємець.

Приморською окружною прокуратурою міста Одеси заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні правом щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання незаконним свідоцтва про відповідність збудованого об`єкту проектній документації № 15000062 від 26.03.2009 року, свідоцтва про право власності від 22.04.2009 року, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та шляхом зобов`язання зокрема ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену та реконструйовану споруду цивільного захисту.

Таким чином правовідносини у зазначеному спорі виникли між територіальною громадою та фізичною особою-громадянином і юридичною особою з приводу оспорювання виданих їм спільних правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості, чому передувало його самовільне захоплення та подальша самовільна реконструкція.

Тобто заявлені вимоги безпосередньо не є пов`язаними із здійсненням господарської діяльністю, оскільки право власності та подальші дозвільні документи на спірний об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 здобуто як фізичною особою-громадянином.

Сама по собі наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту її державної реєстрації як ФОП він діє в такому статусі в усіх правовідносинах, зокрема й правовідносинах, які є предметом розгляду даної справи.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства лише тому, що ОСОБА_1 має статус ФОП на час розгляду справи в суді і постановлення оскаржуваної ухвали.

Сам по собі той факт, що спірний об`єкт нерухомості використовується ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності і отримання прибутку, не спростовує факту набуття ним права на цей об`єкт, саме як громадянином, а не суб`єктом підприємницької діяльності (ФОП).

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приморської окружної прокуратури м. Одеси задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2024 року скасувати.

Справу за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Фірми «Вега» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні правом, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.04.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова