ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 390/1440/20

провадження № 22-ц/4809/2/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

з участю секретаря: Федоренко Т.О.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Романяк Микола Ярославович,

відповідач Фермерське господарство «Ковалевського Віталія Івановича», інтереси якого представляє адвокат Ковальчук Юлія Миколаївна

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» про розірвання договору емфітевзису, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича», про розірвання договору емфітевзису.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому належить земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0241, яка розташована на території Миколаївської сільської ради, Кропивницького району Кіровоградської області. Між ним та відповідачем 03.12.2014 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого він передав належну йому земельну ділянку в платне користування строком на 20 років.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити позивачу 107118,12 грн щорічно рівними частинами до 31 грудня поточного року.

Проте, відповідачем допущено істотне порушення умов договору, оскільки від дати настання строку виконання зобов`язання він не виплачує плату за користування земельною ділянкою.

За 2015-2019 роки відповідачем не виплачено плату за користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим позивач позбавлений того, на що розраховував при укладанні договору. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо виплати плати за договором є порушенням його істотних умов, що є правовою підставою для розірвання договору.

Просив розірвати вказаний договір та стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачем.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» про розірвання договору емфітевзису задоволений повністю.

Розірвано договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 03.12.2014, що укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Ковалевського Віталія Івановича», інше речове право по якому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Фермерським господарством «Ковалевського Віталія Івановича» 19.03.2015 року № 9099620. Стягнуто з Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 840,80 грн.

Суд першої інстанції встановив, що Фермерським господарством «Ковалевського Віталія Івановича» впродовж 2015-2019 років неодноразово та систематично порушувались істотні умови договору емфітевзису, укладеного між ним та ОСОБА_1 , щодо сплати останньому належних платежів за передане право володіння та цільового користування земельною ділянкою.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 03.12.2014, який укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Ковалевського Віталія Івановича» є обґрунтованими, правомірними та підлягають задоволенню.

Представник відповідача подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що Фермерське господарство «Ковалевського Віталія Івановича» належним чином виконує зобов`язання за спірним договором емфітевзису. Твердження позивача про систематичну несплату орендної плати за користування спірною земельною ділянкою не відповідає дійсності та спростовувалося поданими до суду першої інстанції відповідачем відомостями розрахунку за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 822585000:02:000:0241 за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік.

Згідно з п. 2. 1. вищевказаного Договору, передача емфітевтичного права відбувається за 107118,12 гривень, що складає 60 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Оплата за договором проводиться щорічно рівними частинами.

Відповідачем за період з 2015 по 2019 рік виплачено оплату за користування спірною земельною ділянкою - 70500,00 (сімдесят тисяч п`ятсот) грн.

Зазначає, що у відповідача наявні безперечні докази оплати за користування земельною ділянкою по договору, отже позивач вирішив незаконно розірвати договір в односторонньому порядку звернувшись з безпідставними доводами викладеними в позовній заяві.

Висновки, яких дійшов суд в оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. Під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, не встановлені усіх обстави справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Романяк Микола Ярославович заперечує доводи апелянта про неправильність встановлення судом обставин справи. Вважає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання своїх зобов`язань перед позивачем.

Посилається на те, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що відомості розрахунків за 2015-2019 роки, копії яких надані відповідачем, не підтверджують факт розрахунку відповідача з позивачем по спірному договору.

Допустимим доказом виплати відповідачем готівки позивачу по договору емфітевзису можуть бути лише документи, які підписані позивачем, а саме: видатковий касовий ордер або видаткова відомість, які складені в день видачі готівки, підписані керівником і головним бухгалтером або працівником підприємства, який на це уповноважений керівником, касиром, містять особистий підпис позивача, зазначення підстави видачі готівки саме по договору емфітевзису та не містять виправлень.

Усі відомості розрахунків за 2015-2019 роки:

складені не в день видачі відповідних коштів (відомості за 2015-2018 роки складені одним документом, але в графах з прізвищем ОСОБА_2 містять по декілька записів на видачу коштів з різними датами);

не містять підписів керівника, головного бухгалтера та касира відповідача;

містять виправлення;

підстава видачі готівки (за оренду паїв) не співпадає з характером правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем (договір емфітевзису);

не містять в графах взагалі прізвища та інших ідентифікуючих даних позивача. У відомостях зазначено прізвище « ОСОБА_2 », кількість паїв - 2, площа всього 14,22 га, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

За спірним договором емфітевзису позивач передав відповідачу в користування ОДНУ земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0241 та площею 7,1157 га. Позивач не є особою з прізвищем « ОСОБА_2 », ідентифікаційний номер позивача НОМЕР_2 (до позову додана копія довідки про присвоєння позивачеві РНОКПП), а не НОМЕР_1 , як зазначено у відомості. Орендних відносин між позивачем та відповідачем не існує, спірний договір емфітевзису не є договором оренди землі.

У графах з прізвищем « ОСОБА_2 » містяться по декілька записів з датами, сумами та підписами осіб (чи особи), які (яка) начебто отримували (-ла) певні грошові кошти.

У відомості за 2015 рік міститься три записи, за 2016 рік - три записи, у відомості за 2017 рік - чотири записи, у відомості за 2018 рік - дев`ять записів. Відповідач безпідставно та на свій власний розсуд виокремлює із загальної кількості записів саме записи, які на його думку, зроблені позивачем. При цьому, доказів на підтвердження саме такого розрахунку відповідач не надав.

У позивача дійсно був батько ОСОБА_2 , який помер. Однак, позивачу не відомо, які правовідносини існували між його батьком та відповідачем, чи отримував його батько кошти від відповідача. При цьому, відповідачем не надано в справу доказів, які б підтверджували існування між ним та ОСОБА_2 договірних відносин оренди.

Твердження відповідача про те, що у всіх без винятку відомостях розрахунків зроблена помилка не підтверджується жодними доказами та не спростовує висновку суду першої інстанції про те, що позивач кошти не отримував.

Просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08.09.2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 230132919 від 29.10.2020 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1277 від 06.08.2014 року, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Фрунза О.Б. є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0241, площею 7,1157 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1 а.с.11).

03.12.2014 між ОСОБА_1 та ФГ «Ковалевського В.І.» укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), за умовами якого ОСОБА_1 право володіння та право цільового користування земельною ділянкою, з кадастровим номером :02:000:0241, передав ФГ «Ковалевського В.І.» строком на 20 років. Відповідно до умов вказаного договору, а саме: п. 2.1, 2.2 передача емфітевтичного права відбувається, за 107118,12 грн, оплата якої проводиться щорічно рівними частинами до 31 грудня поточного року.

Відповідно до п. 5.3 договір вважається укладеним з моменту державної реєстрації речового права. Пункт 8 передбачає розірвання договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом (том 1 а.с.13-16).

Згідно акта приймання-передачі об`єкту емфітевзису від 03.12.2014 року ОСОБА_1 передав ФГ Ковалевського В.І. земельну ділянку (том 1 а.с.17).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права № 35142889 від 19.03.2015 року вбачається, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) внесено до вказаного державного реєстру 19.03.2015 року, номер запису 9099620 (том 1 а.с.12, 18-19).

Звернувшись із даним позовом до суду позивач посилався на систематичне не виконання відповідачем умов спірного договору, а саме плату за користування земельною ділянкою.

Суд першої інстанції вважав даний позов доведеним належними та допустимими доказами у справі та встановленим факт неодноразового та систематичного порушення ФГ «Ковалевського В.І.» впродовж 2015-2019 років, істотних умов договору емфітевзису, укладеного між ним та ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.

По своїй суті емфітевзис це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений.

Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом.

Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом.

Загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису.

Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору емфітевзису укладеного з ФГ «Ковалевського В.І. з підстав невиконання умов договору, а саме невиплату ємфітевтичної премії за користування земельною ділянкою, не ґрунтуються на вимогах закону і не можуть бути підставою для припинення емфітевзису.

Вищенаведене узгоджуються із правовим висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеній в постанові від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 (провадження № 61-6776 сво 23).

Окрім того, доводи позивача про те, що відповідач систематично не сплачував на його користь емфітевтичну премію згідно договору, є безпідставними, оскільки спростовуються належними, допустимі та достатніми доказами, оплати за договором емфітевзису, що містяться у матеріалах справи, зокрема, «Відомістю розрахунків за оренду паїв за 2015 р ФГ Ковалевського В.І.», «Відомістю розрахунків за оренду паїв за 2017 р ФГ ОСОБА_3 », «Відомістю розрахунків за оренду паїв за 2018 р ФГ ОСОБА_3 », «Відомістю видачі грошей за 2017 р. на паї», «Відомістю виплати паїв за 2019 р 30.03.20.19», «Видатковим касовим ордером 30 березня 2019 року».

Факт отримання оплати позивачем, за договором користування земельної ділянки, беззаперечно підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.10.2024 за № 991/24-27 на виконання ухвали Кропивницького апеляційного суду від 04 липня 2024 року (том 2 а.с.204-228).

Отже, суд першої інстанції неповно і неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд ухвалює у справі нове судове рішення, яким відмовляє в позові, відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача сплачений відповідачем судовий збір в сумі 1260,00 гривень за подання до суду апеляційної скарги (том 1 а.с.150).

З цих же підстав сплачений позивачем ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 гривень за подання до суду позовної заяви покладається на нього.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» задовольнити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Романяк Микола Ярославович, до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 03.12.2014, що укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством Ковалевського В.1., інше речове право по якому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Фермерським господарством «Ковалевського Віталія Івановича» 19.03.2015 року № 9099620 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» (), судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1260,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 квітня 2025 року.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний