Постанова

Іменем України

08 квітня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5793/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 20 листопада 2024 року

в складі судді Кравченко Л. М.

у цивільній справі №362/2021/24 Васильківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство"

про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

У С Т А Н О В И В:

27 березня 2024 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з ним під час звільнення не провели повного розрахунку, звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (далі - ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство", Товариство), в якому просив стягнути вихідну допомогу в розмірі двох посадових окладів, а саме в сумі 140 000 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що протягом майже шести місяців, а саме з 07.09.2023 до 05.03.2024, він працював в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації з посадовим окладом 70 000 грн. Звільнений з роботи підставі наказу №150-Б від 05.03.2024, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін.

Вказував, що в день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не виплачено вихідну допомогу згідно умов Колективного договору.

Вважав, що роботодавець повинен виплатити йому і середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку із неповним розрахунком під час звільнення.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та не могли бути встановлені на підставі наявних у справ доказів.

Вказував, що судом першої інстанції невірно витлумачено наявність збитків у відповідача за перший квартал 2024 року, як підставу звільнення його від обов'язку виплатити вихідну допомогу. На думку скаржника, наданий відповідачем звіт про фінансові результати Товариства за 1 квартал 2024 року не надає змоги встановити наявність чи відсутність в нього коштів на момент звільнення працівника, оскільки такий звіт лише показує результат на кінець кварталу, тоді як відповідач міг отримувати прибутки протягом всього цього періоду, а збитки отримати наприкінці.

Вважав, що наданий відповідачем єдиний доказ про його фінансовий стан є неналежним в розумінні положень статті 77 ЦПК України.

Суд не врахував, що наявність збитків за результатами кварталу не підтверджує відсутність коштів на рахунках відповідача станом на момент звільнення ОСОБА_1 .

Вказував, що про наявність у відповідача коштів свідчить те, що останній виплачував вихідну допомогу в той же період іншим працівникам. Додав, що у справі №359/4578/24 з аналогічним позовом іншого співробітника, виплачено останньому при звільненні в розмірі одного посадового окладу вихідну допомогу. Таке, на думку скаржника, свідчить про упереджене та вибіркове ставлення роботодавця до звільнених працівників, але такі доводи судом не оцінювалися та безпідставно не взяті до уваги.

За наведених обставин просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав пояснення, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Пояснив, що іншим працівникам за аналогічних обставин відповідач виплачував вихідну допомогу, зокрема за позовом іншого працівника Медвідя судом у справі №359/4578/24 судом встановлено обставини, що при звільненні такому працівнику було виплачено вихідну допомогу у розмірі одного посадового окладу.

Представник відповідача - Станкова А. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Пояснила, що виплата вихідної допомоги при звільненні здійснюється на підставі заяви, поданої працівником. Відмінність у виплатах вихідної допомоги позивачу та іншому працівнику полягає в тому, що інший працівник у своїй заяві на звільнення просив виплатити йому вихідну допомогу у розмірі одного посадового окладу, а позивач у заяві про звільнення не просив здійснити таку виплату.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 07.09.2023 до 05.03.2024 працював на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «Українське дунайське пароплавство».

Наказом ПрАТ «Українське дунайське пароплавство» №150-Б від 05.03.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також з матеріалів справи вбачається, що з цих неповних шести місяців перебування у трудових відносинах, ОСОБА_1 16 днів перебував на лікарняному.

Згідно наказу №150-Б від 05.03.2024, останнім робочим днем ОСОБА_1 вважати 05.03.2024. Цим же наказам доручено начальнику відділу розрахунків з оплати праці та адміністративного супроводження управління бухгалтерського обліку та звітності, з урахуванням відрахувань відповідно до законодавства України, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, відповідно до ст. 83 КЗпП України, за період з 07.09.2023 до 05.03.2024, у кількості 11 календарних днів, з них 4 календарні дні з 01.01.2024; грошову компенсацію, відповідно до ст. 72 КЗпП України, за інші дні відпочинку у кількості 4 дні за роботу у вихідні дні.

ОСОБА_1 з наказом ознайомився та копію наказу отримав 05.03.2024.

Судом також встановлено, що відповідно до пункту 4 Доповнень та змін №11, схвалених 05.12.2022, до колективного договору трудового колективу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2015-2017 роки, розділ 2 «Порядок прийому та звільнення» Додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»» доповнено пунктом 2.13. у такій редакції: «2.13 Виходячи з фінансових можливостей пароплавства, при звільненні працівника з підстав, передбачених пунктами 1 та 6 статті 36 та пунктів 1, 2, 6, статті 40 КЗпП України, виплачувати йому вихідну допомогу у розмірі 2 (двох) посадових окладів».

Згідно довідки ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" від 31.05.2024, середньоденний заробіток позивача склав 3197,46 грн. Всього ОСОБА_1 було нараховано та виплачено, про що повідомлено при звільнені: оклад за 17 р.д. в лютому 2024 - 56 666,67 грн; оклад за 1 р.д. в березні 2024 р. - 3 333,33 грн; компенсація відгулу (4 р.д. в повідйному розмірі) - 25 652,77 грн; компенсація невикористаної відпустки (11 к.д.) - 25 194,46 грн; лікарняний 16 к.д. - 30 021,94 грн.; всього нараховано 140 869,17 грн, з яких утримано - 27 469,48 грн.

Виплачено аванс 22.02.2024 - 24 150 грн.; виплачено при звільненні 05.03.2024- 87 933,97 грн; виплачено у зв`язку з перерахунком ПДФО 19.03.2024 - 1 315,72 грн.

Згідно звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 1 квартал 2024 року ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», чистий дохід від реалізації продукції за звітний період підприємства склав 284 711 грн, за аналогічний період попереднього року 527 860 грн. Чистий фінансовий результат: прибуток відсутній, збиток - 113 987 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з аналізу п.2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українського Дунайського мореплавства» та дійшов висновку про те, що обов`язок відповідача виплачувати працівнику вихідну допомогу під час звільнення перебуває в прямому зв`язку з фінансовими можливостями підприємства.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з ч. 1 ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

В частині 2 статті 13 КЗпП України визначено, що в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про колективні договори» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Згідно п. 2.13 розділ 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» свідчить про те, що обов`язок відповідача виплачувати працівнику вихідну допомогу перебуває в прямому зв`язку з фінансовими можливостями підприємства.

Тобто, норма п. 2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» була введена шляхом прийняття доповнень та змін №11 до колективного договору, затвердженого Товариством 21.12.2022, як додаткове соціальне благо за умови наявності фінансової спроможності ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство».

З наведеного слідує, що обов`язок роботодавця щодо виплати вихідної допомоги у розмірі не є імперативним, а залежить в першу чергу, від фінансового становища підприємства та не здійснюється автоматично. Тобто питання про здійснення такої виплати відбувається на підставі поданої працівником заяви і за наявності відповідної умови

Зі змісту звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» за І квартал 2024 року (а. с.78-79) вбачається, що у відповідача прибуток за період склав 113 987 грн, тоді як позивач просить стягнути вихідну допомогу у розмірі 140 000 грн.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що згідно з п. 2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українського Дунайського пароплавства» у відповідача не виник обов`язок щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів зауважує наступне, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін без прохання здійснення вихідної допомоги, відсутність з його боку заперечень під час отримання копії наказу про звільнення без виплати вихідної допомоги та подальше звернення до суду із вимогою про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є суперечливими діями позивача, що ставить під сумнів добросовісність його дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що в іншій справі за аналогічним позовом іншого працівника судом встановлено обставини про виплату під час його звільнення вихідної допомоги в розмірі одного посадового окладу не можуть бути підставою для скасування рішення суду у даній справі, що переглядається, оскільки, як вказувалося вище, виплата вихідної допомоги при звільненні у будь-якому розмірі є дискреційним правом роботодавця. Крім того, у іншій справі встановлено факт, що інша особа у заяві на звільнення висловила прохання про здійснення такої виплати.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено за повного з'ясування обставин справи та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач