н/п 2/490/882/2025 Справа № 490/9459/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Гуденко О.А., за участю секретаря судового засідання Вознюк Д.І., без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В:

23.10.2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів , в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США, яке становить 1 712,16 доларів США; стягнути солідарно з Відповідачів судові витрати у тому числі витрати на правову допомогу.

В обгрунтування позову посилалися на те, що 24.01.2006 року, між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено кредитний договір № 05/01/2006/840-К384 на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав Відповідачу кредитні кошти на суму 16325,00 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки, відповідно до якого Відповідач у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами (п.1 вказаного договору Поруки). У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «НАДРА» звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з Відповідачів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 12-2783/10 від 28.10.2010 року позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 05/01/2006/840-К384 від 24.01.2006 року в сумі 11842,65 дол. США, еквівалент 94806,32 грн.

Згідно Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Згідно Договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 року укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (Первинний кредитор) та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (Новий кредитор) право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» адреса: 49019, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, буд. 54, офіс 402; , разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.02.2022 року по справі № 2-12-2783/10, провадження 6/490/73/2022, заяву ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було задоволено та замінено сторону стягувача у виконавчих листах виданих на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 12-2783/10 від 28.10.2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором № 05/01/2006/840-К384 від 24.01.2006 року в сумі 11842,65 дол. США, еквівалент 94806,32 грн.

Зазначають, що на момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами Відповідачі не виконали в повному обсязі рішення суду про стягнення заборгованості дотепер.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Посилаючись на сталу судову практику та норми законодавства та умови договру поруки вказують на чітку наявність правових підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки за законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі.

Також посилаючись на відповідні позиції Великої Палати Верховного Суду , враховуючи трирічний строк позовної давності, що передує зверненню до суду, просить стягнути відповідно до розрахунку 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 11842,65 дол. США, за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року (дата розрахунку до введення Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану) розмір нарахованих 3% річних на суму боргу становить 1712,16 дол. США

З огляду на вищевикладене, оскільки трирічна позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, а саме з 03.10.2017 року, враховувати зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України № 540-ІХ з 02.04.2020 та Закону України №2120-IX з 17.03.2022, то позовна давність щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних починаючи з 02.04.2020 року була продовжена та станом на дату подачі цього позову не пропущена.

Також просить стягнути 25 000 грн витрат на правову допомогу та судовий збір у розмірі 2422,40 грн..

06.12.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Іваночко Ю.А. надійшов відзив на позовну заяву , в якому він зазначив , що відповідач не погоджується із вказаними вимогами про стягнення заборгованості, до того ж ТОВ "Брайт Інвестмент" не набуло право вимоги на стягнення 3% річних у зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позову. Звернув увагу суду на те, що ухвалою від 18 жовтня 2024 року Центрального районного суду м. Миколаєва у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про поновлення строку звернення виконавчого листа, виданого у справі № 2-12-2783/10 про стягнення заборгованостів з ОСОБА_1 та видачу його дублікату -відмовлено.Судом встанволено, що востаннє виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_1 був повернутий без виконання 06 серпня 2015 року. Отже з 07 серпня 2015 року починає перебіг строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, передбачений ч. 1ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження». Отже остання дату строку, визначеного для пред`явлення виконавчого листа 07 серпня 2018 року. Як свідчать матеріали справи у пероід з 07 серпня 2015 року до 07 серпня 2018 року виконавчий лист про стягнення заборгованості з відповідача до примусового виконання не пред`являвся. Із заявами про видачу дублікату виконавчого листа у означений період стягувач до суду не звертався. З заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до примусового до суд звернулося ТОВ «Брайт Інвестмент» лише 22 липня 2024 року. Отже строк пред`явлення виконавчого листа пропущено на майже на п`ять років.

Отже, станом на даний час позивач пропустив встановлені законом строки про стягнення заборгованості за рішенням суду з відповідача, тому позбавлений права на подаьше стягнення боргу по рішенню суду у справі 3 2-12-2783/10.

Також звернули увагу суду на те, що позивачем не зазначено залишок суми боргу, отже не довів розмір нарахованих 3% річних.

Також в період до 2020 року виконавчий лист перебував у стягувача, проте Банк не звертався до ДВС за примусовим стягненням , томбто пропустив такий строк за власних самостійних дій, а отже втратив право на нархування штрафних санкцій за цей період.

Також зазначає, що орієнтовно витрати відповідчаа на правову допомогу складають 8 000 грн.

20.12.2024 року представником позивача Кириченко О.М. надано відповідь на відзив, в якій вважають його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Звертають увагу суду , що оскільки трирічна позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, а саме з 01.05.2017 року, враховувати зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України № 540-ІХ з 02.04.2020 та Закону України №2120-IX з 17.03.2022, то позовна давність щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних починаючи з 02.04.2020 року була продовжена та станом на дату подачі цього позову не пропущена.

В відзиві на позовну заяву від 23.10.2024 року боржником зазначено що, «однак у даний період виконавчий лист знаходився у стягувача і стягнення по ньому не проводилось, отже позивач сам створив умови за яких у даний період часу стягнення по рішенню суду не проводилось, а відповідно і не може ставитись питання про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - оскільки стягнення не проводилось з ініціативи стягувача.» Вищезазначеними твердженнями боржник перекладає відповідальність за невиконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 12-2783/10 від 28.10.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 05/01/2006/840- К384 від 24.01.2006 року в сумі 11842,65 дол. США, еквівалент 94806,32 грн., на стягувача. Відповідачами починаючи з 28.10.2010 року, а саме з дати винесення рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 12-2783/10 від 28.10.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 05/01/2006/840- К384 від 24.01.2006 року в сумі 11842,65 дол. США, еквівалент 94806,32 грн, не вчинено жодних дій щодо фактичного виконання рішення суду.

Отже доводи відповідача спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання покладених на нього рішенням суду яке є обов`язковим до виконання, та у подальшому можуть спричинити порушення прав ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ».

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.10.2024 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року задоволено позов ВАТ «Надра». Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 05/01/2006/840-К384 від 24 січня 2006 року в сумі 11842,65 дол. США, еквівалентних 94806,32 грн з яких: заборгованість за кредитом в сумі 9977,10 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1151,56 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 22,77 дол. США, а також судові витрати у розмірі по 552 грн 03 коп. з кожного.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2012 року у задоволенні заяви представника відповідачки про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року залишено без задоволення.

Виконавче провадження з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва про стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 було відкрито 08 листопада 2010 року, за результатами здійснення якого виконавчий лист 29 жовтня 2013 року було повернуто згідно п.2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Вдруге виконавчий лист Центрального районного суду м. Миколаєва про стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 звернуто до примусового виконання 28 серпня 2014 року, за результатами здійснення якого виконавчий лист 06 серпня 2015 року було повернуто згідно п. 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2024 року замінено сторону стягувача у цивільній справі № 12-2783/10 з ПАТ "КБ "Надра", як вибулої сторони, на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2024 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про поновлення строку звернення виконавчого листа, виданого у справі № 2-12-2783/10 про стягнення заборгованостів з ОСОБА_1 та видачу його дублікату -відмовлено.

Як втсанвлено судом, востаннє виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_1 був повернутий без виконання 06 серпня 2015 року. Отже з 07 серпня 2015 року починає перебіг строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, передбачений ч. 1ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження». Отже остання дату строку, визначеного для пред`явлення виконавчого листа 07 серпня 2018 року. Як свідчать матеріали справи у пероід з 07 серпня 2015 року до 07 серпня 2018 року виконавчий лист про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 до примусового виконання не пред`являвся. Із заявами про видачу дублікату виконавчого листа у означений період стягувач до суду не звертався. Отже строк пред`явлення виконавчого листа пропущено на майже на п`ять років.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд багаторазово виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкціястатті625ЦКУкраїнищодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2010 року у справі № 2-12-2783/10 , яким з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором кредитним договором №05/01/2006/840-КЗ84 від 24.01.2006 року в сумі 11 842,65 доларів США - а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому та обставина, що позивачеві відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа та поновленні строку на пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті625ЦКУкраїни сум.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею625ЦКУкраїни, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦКУкраїни розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі № 2-12-2783/10 , яке набрало законної сили, та складає 11 842,65 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 9 977,10 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1 151,56 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в сумі 22,77 доларів США,

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20).

Отже, суд відхиляє заперечення представника відповідача Леонович Н.В. , адже оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання може бути припинено лише належним виконанням рішення суду та погашенням суми боргу , неможливість стягнення основного боргу в примусовому порядку через органи ДВС не припиняє наявності грошового зобов`язання, а отже кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею625 ЦКУкраїни.

Доказів погашення суми боргу, стягнутого за рішенням суду, чи часткового погашення- відповідачем суду не надано і на таке не посилалися.

При цьому суд взертає увагу на те, що як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва про стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 було відкрито , за результатами здійснення якого виконавчий лист двічі, а саме 29 жовтня 2013 року та 06 серпня 2015 року були повернуті згідно п.2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» а саме - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Отже, на виконання рішення суду погашення боржниками суми боргу в межах виконавчих проваджень не відбувалося.

Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до пункту 6 частини 1статті 3 ЦК Українизагальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6статті 81 ЦПК Українипередбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 6статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1ст.80 ЦПК України).

У частині 1статті 89 ЦПК Українивизначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 688/2332/20 (провадження № 61-6400св21) визначив формулу та порядок обчислення передбачених частиною 2статті 625 ЦК України трьох відсотків річних за прострочення виконання судового рішення: «сума боргу за судовим рішенням Ч «кількість днів прострочення виконання судового рішення» Ч 3 ч 100 ч 365 (днів у році).

Обґрунтовуючи розмір 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідачів за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у сумі 1712, 16 доларів США,позивач у позові вказав, що це є компенсація за невиконання позичальникомяк умов кредитного договору, так і рішення суду.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості, видно що позивач нараховував 3% як компенсацію за несвоєчасне погашення на стягнуту рішенням суду заборгованість.

Тобто використана банком формула відповідає визначеній Верховним Судом у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 688/2332/20 (провадження № 61-6400св21) формулі та порядку обчислення передбачених ч.2ст.625ЦК України трьох відсотків річних за прострочення виконання судового рішення.

У той же час, у даному випадку положеннястатті 625ЦК України застосовуються саме за невиконання рішення суду про стягнення заборгованості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Оскільки рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2010 року у справі №2-12-2783/10 вже стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором, процентами та судові витрати, то спірні правовідносини трансформувалися у відносини, які виникають з приводу виконання судових рішень та передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Тобто кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2статті 625 ЦК України, а саме, стягнення 3% річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 296/12238/15-ц.

Отже враховуючи, що наданий позивачем розрахунок 3% річних здійснений з використанням передбаченої Верховним Судом формули, та на основі стягнутої рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2010 року у справі №2-12-2783/10 сум, то у даних правовідносинах, які є трансформовані з кредитних, цей розрахунок є належним та допустимим доказом у справі, а заявлені у позові суми 3% річних підлягають стягненню у солідарному порядку у заявленому розмірі .

Стосовно посилання представника відповідача на пропуск строку позовної давності суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина 1 статті 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України заява про застосування строків давності може бути подана лише до винесення судом рішення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

З урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку "від дня" чи "з часу", а не "від наступного дня". Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України.

Тому початок перебіг строку за вказаних обставин починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто строку коли повинна бути сплачена орендна плата.

Між тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року.

Окрім того, відповідно до п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває.

Разом з тим, відповідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) .

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740ск23) щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що трирічна позовна давність відраховується позивачем з 01 травня 2017 року, то суд вважає, що позивачем не пропущена позовну з давність на звернення до суду з вказаним позовом.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат , суд виходить з такого.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

На час вирішення справи, позивачем ні доказів понесених витрат на правову допомогу, як і взагалі доказів надання такої правоовї допомги адвокатом - суду не надано.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог частина 2 статті 141 ЦПК України.

Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання позовної заяви , що складає 2422 грн. 40 коп., слід покласти на відповідачів у рівних частках по 1211 грн. 20 коп.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Керуючись ст. ст. 13, 76-89, 141, 247, 258, 263-265, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити .

Стягнути на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" () в солідарному порядку з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 1 712,16 доларів США - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стягнути на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" () з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) по 1211 грн 20 коп судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійст. 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 04.04.2025 року.

Суддя Гуденко О.А.