Справа № 168/1222/24
Провадження № 2/168/28/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року Старовижівський районний суд Волинської області у складі

головуючого - судді Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в селищі Стара Вижівка в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , служби у справах дітей Старовижівської селищної ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

Позивач просить визначити місце проживання його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним як батьком.

Позов мотивує тим, що з відповідачкою розірвано шлюб рішенням суду від 31.10.2018 р.. Син після розірвання шлюбу залишився проживати з ним, Відповідачка у заяві, поданій в справі про розірвання шлюбу не заперечувала проти розірвання шлюбу та вказала, що має намір проживати в Російській Федерації. Позивач та його син проживають в будинку теперішньої фактичної дружини позивача. Відповідачка не бере участі в навчанні дитини батьківській збори не відвідує, не цікавиться навчанням сина, з учителями не контактує.

Ухвалою судді від 15.11.2024 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18.12.2024 р. сторона позивача подала заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 04.03.2025 р. залишено без розгляду частину позовних вимог, а саме становлення факту самостійного виховання дитини.

Ухвалою суду від 04.03.2025 р. підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив, що після розірвання шлюбу відповідачка поїхала проживати в Російську Федерацію і з того моменту не приїжджала. Син весь час проживає з ним, матері не пам`ятає, вважає мамою його теперішню дружину. Відповідачка долею сина не цікавиться. Просить встановити рішенням суду місце проживання сина разом з ним. Водночас пояснив, що спору щодо місця проживання сина в них з відповідачкою немає, перешкод йому відповідачка не чинить, оскільки не спілкується ні з ним, ні з сином.

У судовому засіданні представник відповідача служби в справах дітей Дричик А.В. пояснила, що позов є обґрунтованим, а службою надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується судовим оголошенням про виклик відповідача на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 31.10.2018 розірвано (а.с. 26), є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.28), позивач та його син проживають разом, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач зареєстрованого місця проживання в Україні не має, є громадянкою РФ (а.с. 33, 25). Зі слів учасників справи встановлено, що вона перебуває в Російській Федерації.

Згідно з актом обстеження умов проживання за місцем проживання для дитини створені необхідні умови, житло забезпечено усім необхідним для повноцінного розвитку (а.с. 15).

Відповідно до копії характеристики з місця проживання позивач позитивно характеризується (а.с. 20).

Суду надано висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей, затверджений рішенням виконкому селищної ради від 27.03.2025 р. № 38 (а.с.----). Згідно з даним висновком орган опіки та піклування виконавчого комітету селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

За згодою учасників справи, з огляду на обставини справи, суд визнав недоцільним заслуховування думки дитини (відповідно до ст.171 СК).

Оцінюючи вищеперераховані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд згідно з положеннями ст.ст. 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Вказані правовідносини регулюються положеннями Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч.1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом позовних вимог є визначення місця проживання неповнолітньої дитини, яка в даний час досягла 9 років.

Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Встановлено, що між позивачем та відповідачем немає спору щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Законом встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Окрім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Виходячи з вимог ст.161 СК України зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з даним позовом між батьками дитини виник спір саме щодо місця проживання дитини.

Таким чином, судом встановлено, що права позивача в частині визначення місця проживання його малолітньої дитини не порушуються та не оспорюються, оскільки фактично відсутній спір між батьками щодо місця проживання їх сина, тому вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, відтак судом не встановлено факту порушення відповідачем прав чи охоронюваних законом інтересів позивача або дитини, які би підлягали захисту.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволили дійти до висновку, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання дитини з батьком.

Окремо слід зазначити, що відповідно до ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Згідно з ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Старовижівської селищної ради прийшов до висновку, що доцільно визначити місце проживання дитини з батьком. Водночас у висновку не відображено думки дитини щодо спору, позиції відповідачки, а лише зазначено, що про неї, не вдалось встановити інформації. Окрім наданих позивачем документів та пояснень, висновок не містить посилання на інші докази та обставини.

За таких обставин, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не може бути взятий до уваги судом, оскільки є необґрунтованим.

З огляду на те, що судом встановлено відсутність порушених прав позивача, суд, незважаючи на наявність висновку органу опіки і піклування щодо даного спору, прийшов до висновку, що за таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які посилається, як на підстави своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору немає.

Відповідно до ст.ст. 7, 19, 29, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 3, 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , служби у справах дітей Старовижівської селищної ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: служба у справах дітей Старовижівської селищної ради, адреса місця знаходження: пл. Миру, 3, с-ще Стара Вижівка, Ковельський район, Волинська область, код за .

Представник відповідача: Дричик Алла Володимирівна, адреса місця праці: пл. Миру, 3, с-ще Стара Вижівка, Ковельський район, Волинська область.

Повне рішення складене 09.04.2025 року.

Суддя О. Й. Хаврона