Провадження № 2/752/1701/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.03.2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Данілової Т.М.

з участю секретаря Моркотун О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та спонукання до вчинення певних дій, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та спонукання до вчинення певних дій.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що він набув права користування житловим приміщенням у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір"ю ОСОБА_4 , сестрою ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5 . На даний час в даній квартирі він проживає один, оскільки його мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сестра разом з донькою ОСОБА_3 , 2004 року народження, проживають за кордоном.

Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом, оскільки не проживають в спірній квартирі без поважних причин та не приймають участі в її утриманні.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов"язати виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) зняти з реєстраційного обліку як наймачів житлового приміщення за вказаною адресою відповідачів.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року дана цивільна справа направлена до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. (а.с. 29)

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 37)

15 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_3 надіслала до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 67) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 12.03.2022 року була змушена залишити України у зв"язку зі збройною агресією рф проти України, та у статусі біженця виїхала до Німеччини, де знаходиться до цього часу, що підтверджується копією паспорту ОСОБА_2 та посвідкою № НОМЕР_1 . ОСОБА_3 була позбавлена можливості потрапити до спірної квартири з серпня 2023 року, тому орендує інше житло. Позивач замінив вхідні замки у вказаній квартирі, а особи, які здійснювали ремонт, не допускали відповідача до квартири. В подальшому ОСОБА_3 вдалось потрапити до квартири лише за допомогою поліції, де відповідач не знайшла своїх речей та речей інших зареєстрованих осіб. Під час розмови з позивачем останній повідомив ОСОБА_3 , що вона може вільно потрапити до квартири, якщо сплатить половину заборгованості за комунальні послуги та вартості виконаних ремонтних робіт. Причиною виникнення значної заборгованості за комунальні послуги по даній квартирі виникла на підставі договору про надання послуг від 06.01.2023 року, укладеного між ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 , згідно умов якого ОСОБА_4 перебувала у пансіонаті для похилих людей. Вартість проживання ОСОБА_4 у пансіонаті складала 15 000 грн.за один календарний місяць.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.11.2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. (а.с. 77)

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру №6812 від 18.08.1984 року була надана ОСОБА_4 на сім"ю з трьох осіб (вона, син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_8 та мати ОСОБА_5 ) (а.с. 10)

19 липня 1984 року був укладений договір найму вказаної житлової площі. (а.с. 11-13)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Відповідачі ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 зареєстровані у зазначеній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні.

Відповідно до статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї жиле приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні понад шість місяців з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На підтвердження своїх доводів щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців, позивач посилається на письмові докази.

З договору №50100-Р/06/2023 від 27 червня 2023 року, укладеного між Комунальним підприємством виконавчого органу (КМДА) "Київтеплоенерго" в особі Комунального концерну "Центр комунального сервісу" та ОСОБА_1 , вбачається наявність реструктуризованої заборгованості за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, постачання гарячої води, внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, плати за абоненське обслуговування вказаної житлової площі (а.с. 15), яка була сплачена позивачем, на підтвердження чого він надав платіжні доручення (а.с. 19-21)

Згідно договору купівлі-пролдажу №6370 вбчається, що позивач придбав двері, вартістю 18 450 грн. (а.с. 22)

Також позивачем надані акти зняття/приймання на абоненських облік води. (а.с. 23-25)

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були змушені залишити України у зв"язку зі збройною агресією рф проти України та у статусі біженця виїхали до Німеччини, де знаходиться до цього часу, що підтверджується копією паспорту ОСОБА_2 , посвідкою № НОМЕР_1 (а.с. 69-70) та посвідки на перебування біженця з України від 25.09.2024 року ОСОБА_3 (а.с. 99-103)

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Українистроки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року у справі № 183/271/22).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 зазначено, що "у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 161/126/23 вказано, що "процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19 (провадження № 61-16066св21)".

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з поважної причини були відсутніми за місцем своєї реєстрації (у спірній квартирі). Відповідачі були вимушені покинути зареєстроване місце проживання з міркувань безпеки, побоюючись за власне життя та здоров`я, зважаючи на військову агресію російської федерації проти України.

Вирішуючи даний спір, суд врахував, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який є діючим донині, що вказує на складну безпекову ситуацію для громадян України, відтак побоюючись за життя та здоров`я, громадяни України можуть отримати тимчасовий прихисток закордоном, що не свідчить про їх вибуття з місця проживання.

Оцінивши подані сторонами докази, як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, відповідачі тимчасово, у зв`язку із воєнними діями, вибули з постійного місця проживання до іншого жилого приміщення та мають намір надалі проживати за зареєстрованим місцем проживання, що не дає підстав вважати їх такими, що втратили право на житло у спірній квартирі.

Доводи позивача про те, що відповідачі не приймають участь в утриманні спірної квартири, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначена обставина сама по собі не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги про зняти з реєстраційного обліку є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

З огляду на наведене, позовна заява не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 71, 72 ЖК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272, 280-289 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та спонукання до вчинення певних дій, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 17 березня 2025 року.

Суддя: