Провадження № 22-ц/801/490/2025
Провадження № 22-ц/801/508/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 рокуСправа № 127/32536/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Старовойтової Ольги Едуардівни в інтересах ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», адвоката Федорова Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року та апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», адвоката Федорова Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року, ухвалені у складі судді Дернової В. В. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення майна.

Позовні вимоги з урахуванням уточнень (а. с. 70-72, том 1, а. с. 17-18, том 2) обґрунтовані тим, позивачу на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 5089 від 19 жовтня 2007 року. Даний будинок знаходився у спільній сумісній власності, оскільки набутий у шлюбі із ОСОБА_3 .

Вказаним будинком був забезпечений кредитний договір №1269 від 19 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України», про що відповідно був укладений іпотечний договір від 19 жовтня 2007 року.

У 2021 році позивачу стало відомо, що АТ «Державний ощадний банк України» звертався до нього з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року по справі №127/3866/17 позов було задоволено.

Як стало відомо позивачу з інформаційної довідки №283679956 від 09 листопада 2021 року, належний йому житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку №2545 був відчужений 16 жовтня 2018 року.

Оскільки позивачу не були відомі обставини, за яких був відчужений належний йому житловий будинок та за яку ціну, враховуючи ту обставину, що сума заборгованості у нього перед банком жодним чином не зменшилась та наразі існує спір про її розмір, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою встановлення вказаних обставин з відповідною заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року по справі 127/31040/21 заяву ОСОБА_1 було задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Родіонової Н. В. договір купівлі-продажу житлового будинку №2545 від 16 жовтня 2018 року та всі супутні документи які були підставою для його оформлення.

Під час ознайомлення із витребуваними матеріалами було встановлено, що підставою укладення спірного договору купівлі-продажу був протокол №13/18 проведення аукціону від 16 жовтня 2018 року на Товарній біржі «Аукціонний центр плюс».

Згідно даного протоколу єдиним учасником аукціону був відповідач ОСОБА_2 , який за 617 121 грн отримав право на придбання житлового будинку з прибудовами господарськими будівлями та спорудами загальною площею 95,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 .

Водночас в спірному договорі купівлі-продажу вказується, що покупець купив житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А» (загальна площа (кв.м): 95.5, житлова площа (кв.м): 46.7), бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці №3, про що в протоколі аукціону не зазначалось.

Будь-яких повідомлень про намір укласти договір купівлі-продажу, узгодження ціни предмету іпотеки від банку не надходило, тому будинок вибув із володіння ОСОБА_1 поза його волею та за значно заниженою ціною, а тому договір купівлі-продажу житлового будинку №2545 від 16 жовтня 2018 року є недійсним.

Окрім того у ході розгляду цієї справи судом першої інстанції, постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року було скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року справі №127/3866/17, яким було звернено стягнення на предмет іпотеки, на підставі чого будинок АДРЕСА_1 був відчужений банком ОСОБА_2 .

Покликаючись на викладене, ОСОБА_1 у заявленому позові просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку №2545 від 16 серпня 2018 року та зобов`язати ОСОБА_2 повернути в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано недійним договір купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , укладений 16 жовтня 2018 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н. В. за реєстровим № 2545.

У іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що як вбачається з матеріалів справи, адресовані ОСОБА_1 повідомлення від 07 вересня 2018 року № 101.20-11/851 стосувалися наміру Іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а не у порядку позасудового врегулювання. Інших вимог (повідомлень) матеріали справи не містять, як і не містять доказів отримання вказаних повідомлень Іпотекодавцем, а тому Іпотекодержателем не дотримано вимог Закону України «Про іпотеку» відповідно до обраного способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, на переконання суду, існують підстави для визнання недійсним Договору купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , укладеного 16 жовтня 2018 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н. В. за реєстровим № 2545.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 повернути в натурі ОСОБА_1 житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , з посиланням на ст. 216 ЦПК України, згідно якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, то, на переконання суду, позивачем було невірно обрано спосіб захисту з огляду на те, що він не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» від власного імені та ОСОБА_2 .

Також суд першої інстанції зазначив, що наслідки спливу строку позовної давності згідно із заявами представників відповідачів ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» застосуванню не підлягають з огляду на те, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12 березня 2020 року та тривав до 01 липня 2023 року).

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії (воєнний стан в Україні був введений з 24 лютого 2022 року та триває до теперішнього часу).

Загальна позовна давність тривалістю у три роки встановлюється саме ст. 257 ЦК України.

Позивач звернувся до суду з позовом 29 листопада 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року з АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто по 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2024 року було виправлено арифметичну помилку, допущену у додатковому рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року шляхом заміни по тексту додаткового рішення, у тому числі, у абзаці другому резолютивної частини число «25 000» на число «12 500».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із такими судовими рішеннями, сторони подали апеляційні скарги.

Адвокат Старовойтова О. Е. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року у частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року у частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення суду від 20 грудня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 адвокат Федоров Ю. просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про повернення будинку в натурі скасувати та ухвалити у цій нове рішення про задоволення відповідних позовних вимог та відповідно змінити розподіл судових витрат, скасувавши додаткове рішення суду від 20 грудня 2024 року.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Медвецький С. К.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року витребувано справу із суду першої інстанції, апеляційні скарги адвоката Старовойтової О. В. в інтересах ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Федорова Ю. А. в інтересах ОСОБА_1 було повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами адвоката Старовойтової О. В. в інтересах ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу адвоката Федорова Ю. А. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2024 року було залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката Федорова Ю. А. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2024 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 20 березня 2025 року о 10 год. 00 хв., в подальшому за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 03.04.2025 року о 11 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги адвоката Сторовойтової О. В. в інтересах ОСОБА_2 зводяться до того, що позиція суду першої інстанції є помилковою, адже, відповідно до рішення суду, яке не було скасовано на момент укладання спірного договору, було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права АТ «Державний ощадний банк України» продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві, що і було зроблено останнім.

Незрозумілою є позиція суду з приводу того, на якій правовій підставі було здійснено продаж предмета іпотеки: чи на підставі п. 6.6. Іпотечного договору, чи на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 127/3866/17 було скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2021 року; у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено. Враховуючи вищенаведене, позивач мав звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про поворот виконання рішення з моменту отримання Постанови Верховного Суду від 10 травня 2023 року, якою було відмовлено в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, що ним зроблено не було.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» у своїй апеляційній скарзі зазначає, що банк належним чином виконав вимоги ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про намір здійснити продаж іпотечного майна, а тому процедура звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу була здійснена у встановленому законом порядку.

Окрім того судом помилково не застосовано строк позовної давності, адже позивачу було відомо про рішення суду у справі № 127/3866/17 з 2017 року та про реалізацію майна, оскільки 19 жовтня 2018 року банк надіслав ОСОБА_1 звіт про продаж.

Адвокат Федоров Ю. А. у апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_1 , вказує, що відмовляючи у застосуванні наслідків недійсності правочину, як того просив позивач, суд зробив хибний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про повернення ОСОБА_1 в натурі житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами із посиланням на те, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту, оскільки він не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» від власного імені та ОСОБА_2 .

На переконання скаржника, судом не було враховано, те що банк продавав будинок від імені позивача, адже про це й зазначено у спірному договорі. Більше того, зазначаючи, що обрано не той спосіб, суд не зазначив який саме має бути спосіб захисту прав позивача.

В судовому засіданні представник позивача власну апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави, щодо задоволення апеляційних скарг відповідачів заперечував.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , щодо задоволення апеляційної скарги представника позивача заперечував.

Представник Чабанюка М. О. в судовому засіданні, проведеному за її участі в режимі відеоконференції, підтримала свою апеляційну скаргу та частково підтримала апеляційну скаргу представника АТ «Державний ощадний банк України», щодо задоволення апеляційної скарги представника позивача заперечувала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

19 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1269, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 1 000 000 грн на придбання житлового будинку з господарськими будівлями, зі сплатою 14,5 % річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 19 жовтня 2027 року (а. с. 60-65, том 1).

У забезпечення виконання умов даного кредитного договору, 19 жовтня 2007 року сторони також уклали іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (складається з житлового будинку «А», загальною площею 95,5 кв.м, житловою площею 46,7 кв.м, бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3), що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та КП «ВООБТІ» 19 жовтня 2007 року (а. с. 66-68, том 1).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2011 року в справі № 2-549/11 було задоволено позов прокурора в інтересах банку і стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 солідарно на користь банку заборгованість по кредитному договору від 19 жовтня 2007 року №1269 в сумі 1 211 416,10 грн, яка складається з основного боргу у розмірі 941 665,96 грн, відсотків у розмірі 260 950,26 грн., пені у розмірі 8 799,88 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у справі № 127/3866/17 було задоволено позов банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішено:

-в рахунок погашення боргу по кредитному договору № 1269 від 19.10.2007 року, укладеному між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , в сумі 3 823 413,37 грн, яка складається з заборгованості по кредиту 941 665,96 грн, прострочених відсотків за користування кредитом 528 207,25 грн, пені 1 762 378,77 грн, 3% річних 47 636,13 грн, інфляційних втрат 543 525,26 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку «А» загальною площею 95,5 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3, що належить ОСОБА_1 на праві власності, вартістю 1 211 730 грн, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» будь-які особі-покупцеві відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу з наданням ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» права на: проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 та отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів документів, дублікатів, витягів, довідок що стосуються предмета іпотеки та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі правовстановлюючих документів.

-передати ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Вінницької філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в управління предмет іпотеки житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 на період до його реалізації у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку» з правом спрямування отриманих доходів в результаті управління майном на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (а. с. 230-233, том 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.12.2021 року у справі № 127/3866/17 було змінено заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року в частині визначення розміру суми заборгованості, виклавши перший та другий абзац резолютивної частини рішення в редакції цієї постанови: позов задоволено частково; в рахунок погашення боргу по кредитному договору № 1269 від 19 жовтня 2007 року, укладеному між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , в сумі 1 205 783,40 грн, яка складається з заборгованості по кредиту - 941 665,96 грн, прострочених відсотків за користування кредитом 255 317,56 грн, пені 8 799,88 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку «А» загальною площею 95,5 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3, що належить ОСОБА_1 на праві власності, вартістю 1 211 730 грн, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» будь-якій особі-покупцеві відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу з наданням ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» права на: проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 та отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів документів, дублікатів, витягів, довідок що стосуються предмета іпотеки та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі правовстановлюючих документів»; в іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року було залишено без змін (а. с. 234-237, том 1).

16 жовтня 2018 року на підставі результатів аукціону між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. за реєстровим № 2545, на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності (а. с. 44, 50-52, 56-59, том 1).

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 127/3866/17 було скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено (а. с. 238-245, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року по справі №127/3866/17 було задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, забезпеченого іпотекою, звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком будь-якій особі-покупцеві відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також передано предмет іпотеки в управління банку з правом спрямування отриманих доходів в результаті управління майном на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

На підставі вказаного рішення між банком та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №2545 від 16 жовтня 2018 року.

Оскільки будь-яких повідомлень про намір укласти договір купівлі-продажу, узгодження ціни предмету іпотеки від банку не надходило, на переконання позивача, будинок вибув із його володіння поза його волею та за значно заниженою ціною, а тому договір купівлі-продажу житлового будинку №2545 від 16 жовтня 2018 року є недійсним.

Окрім того у ході розгляду цієї справи судом першої інстанції, постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року було скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року справі №127/3866/17.

Відповідно до ст. 317, 386, 387, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1-2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2018 року був укладений на підставі заочного рішення суду від 30 червня 2017 року по справі №127/3866/17, яким звернено стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Як видно із матеріалів справи, банк у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» повідомляв ОСОБА_1 про намір реалізації предмету іпотеки. Так, 07 вересня 2018 року банк надіслав відповідне повідомлення позивачеві, а також розмістив відповідне оголошення у газеті «Вінниччина» №70 (23311), тираж від 12 вересня 2018 року (а. с. 91-95).

Договір купівлі-продажу предмету іпотеки був укладений за результатами аукціону, як зазначалося 16 жовтня 2018 року, тобто більш ніж через тридцять п`ять днів з дня надсилання позивачу повідомлення про намір реалізації предмету іпотеки, ціна якого була визначена на підставі звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 .

Відтак враховуючи, що на момент реалізації предмету іпотеки судове рішення, на підставі якого здійснювалася його реалізація, було чинним, апеляційний суд вважає, що позивач не довів підстав недійсності оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, судом першої інстанції залишено поза увагою, що передбачені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу предмету іпотеки, укладеного 16 жовтня 2018 року між банком та ОСОБА_2 , відсутні.

Натомість, суд першої інстанції підставою для визнання договору недійсним вказав порушення банком встановленого ЗУ «Про іпотеку» порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшовши передчасного та помилкового висновку, що позивач довів належними та допустимими доказами недійсність правочину.

Отже, оскільки позивачем не обґрунтовано і не доведено наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції задовольнив його вимоги в цій частині безпідставно.

Водночас апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що заявляючи позовні вимоги про повернення майна з посиланням на положення ст. 216 ЦК України, ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб захисту своїх прав.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зроблено правовий висновок про те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов.

Отже, заявлені ОСОБА_1 вимоги про повернення йому будинку з посиланням на положення ст. 216 ЦК України, не є ефективним способом захисту прав власника, що є самостійною підставою для відмови в позові, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог у цій частині.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що банк продавав будинок від імені позивача, є необґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу вбачається, що банк здійснив реалізацію будинку від власного імені.

Щодо доводів АТ «Державний ощадний банк» про застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Відтак оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, підстав для вирішення питання про застосування строків позовної давності, про що просив відповідач, немає.

Також апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_2 про те, що позивач мав звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про поворот виконання рішення з моменту отримання Постанови Верховного Суду від 10 травня 2023 року, якою було відмовлено в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, що ним зроблено не було.

Так, відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України Суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Разом з тим поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Поворот виконання рішення це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 569/15646/16-ц).

Отже, зміст інституту повороту виконання рішення полягає у поновленні сторін виконавчого провадження у попередньому становищі шляхом повернення стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням відповідачу (боржнику). Тобто повернення має відбуватися за рахунок коштів стягувача (сторони виконавчого провадження).

Натомість у справі, що розглядається, реалізація предмету іпотеки була здійснена банком не у порядку здійснення виконавчого провадження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційних скарг частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. ст. 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, і що відповідно є підставою для скасування додаткового рішення у справі, яким було здійснено розподіл судових витрат на правничу допомогу.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки позовна заява та апеляційна скарга позивача задоволенню по суті не підлягають, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції, слід залишити за ним.

Водночас, оскільки апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 089,60 грн (а. с.), а на користь банку 1 362 грн, понесених ними судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги адвоката Старовойтової Ольги Едуардівни в інтересах ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», адвоката Федорова Юрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення майна, відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 в суді першої інстанції, залишити за ним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 089,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 08 квітня 2025 року.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький