Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/5777/24
Провадження №: 2/332/422/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Блажко У.В. за участі секретаря судового засідання Дубачової А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року акціонерне товариство «Кредобанк» (надалі позивач/АТ «Кредобанк»/Банк) звернулося до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що АТ «Кредобанк» та відповідач ОСОБА_1 04.12.2020 уклали договір № CL-294643, відповідно до умов якого Банк видав позичальнику кредит у розмірі 350 000,00 грн строком на 60 місяців, терміном до 03.12.2025 на поточні потреби позичальника з процентною ставкою 35 %. Представник позивача зазначає, що 04.12.2020 відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву № CL-294643 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 .. Договір поруки з ОСОБА_2 позивачем не укладався. Представник позивача, посилаючись на те, що оскільки одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, вважає за можливе застосувати до даного спору солідарну відповідальність до іншого з подружжя. В позовній заяві зазначається, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору № CL-294643 від 04.12.2020 станом на 04.08.2024 заборгованість ОСОБА_1 перед AT «Кредобанк» становить 387 979,26 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 227 863,33 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 160 115,93 грн. З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 387 979,26 грн, судові витрати з оплати судового збору у розмірі 5 819,69 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі у розмірі 38 797,92 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подала суду пояснення, у яких зазначила, що вона та її чоловік ОСОБА_1 проживали у м. Дніпрорудному, яке внаслідок повномасштабного вторгнення російських військ до України тимчасово окуповано. У зв`язку з цим вони були вимушені покинути своє майно та переїхати до іншого міста України. Переїхавши до м. Кривого Рогу, роботу знайшов лише чоловік ОСОБА_1 . З жовтня 2024 року ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України. ОСОБА_2 просила застосувати вимоги п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими заборонено нараховувати військовослужбовцям з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеню, а також проценти за користування кредитом.

Представник позивача ОСОБА_3 надав додаткові пояснення у справі, у яких зазначив, що норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даній справі, оскільки відповідач ОСОБА_1 був признаний на військову службу у жовтні 2024 року, вже після того, як позивачем подана позовна заява до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мартинишин П.В. правом надати відзив на позов, пояснення не скористалися.

Ухвалою судді від 31.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, у поясненнях (вх. від 13.12.2024 № 25766/24) зазначила про неможливість бути присутньою у судовому засіданні.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

Судом установлено, що ОСОБА_1 04.12.2020 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ «Кредобанк» шляхом заповнення Анкети-заяви № CL-294643 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а.с. 50).

Цього ж дня між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір № CL-294643 (а.с. 43-46), згідно із яким відповідачу було надано кредит у сумі 350 000,00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами від 04.12.2020 (а.с. 9-12) та випискою руху коштів по рахунку з 04.12.2020 по 04.08.2024 (а.с. 13-42).

Відповідно до п. 1. кредитного договору позивач зобов`язався надати у власність відповідача грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язався використати кредит на цілі, вказані у цьому Договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 2.3. кредитного договору встановлено строк (термін) кредитування: 60 місяців терміном до 03 грудня 2025 року, цілі кредитування визначені у п. 2.4. договору: на поточні потреби та для рефінансування.

Згідно з п. 6.2. кредитного договору позичальник здійснює погашення заборгованості за цим Кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1 до Кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 12 530 грн щомісячно кожного останнього числа відповідного місяця впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору. Перший і останній платежі можуть відрізнятись за розміром суми щомісячного платежу. Щомісячні платежі з 04.12.2020 до 03.12.2025 погашаються в однаковому порядку.

Згідно з п. 6.3. кредитного договору для здійснення належного погашення кредиту позичальник зобов`язаний щомісячно не пізніше дати погашення щомісячного платежу, встановленого Графіком платежів, забезпечити наявність на поточному рахунку для обслуговування кредиту суму коштів, що відповідає розміру щомісячного платежу, з урахуванням рекомендацій Банку, передбачених п. 2.9 кредитного договору.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 35% річних.

У відповідності до п. 4.2. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360) за ставкою, визначеною п. 4.1. Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору.

Згідно із п. 4.3. кредитного договору за надання послуг позичальник сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.10. кредитного договору.

Орієнтовна реальна річна процента ставка визначена п. 4.5. кредитного договору та становить 41,19% річних.

За умовами п. 6.1. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього.

Згідно з п. 10.4. кредитного договору шляхом підписання цього кредитного договору позичальник підтверджує, що він до видачі кредиту ознайомився з діючими Тарифами Банку та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк»; ознайомився з орієнтовною реальною річною процентною ставкою та орієнтовною загальною вартістю кредиту, а також іншою інформацією про споживчий кредит та інше.

Банк вправі вимагати повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів у разі: прострочення сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменшу на один календарний місяць; порушення позичальником істотних умов Кредитного договору; невиконання позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором (п.п. 3.3., 6.9. кредитного договору).

12.08.2024 на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачем були направлені досудові вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості станом на 06.08.2024 у розмірі 387 979,26 грн, які відповідачами отримані не були у зв`язку з тим, що на даний час м. Дніпрорудне не обслуговується АТ «Укрпошта».

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором кредиту № CL-294643 від 04.12.2020 станом на 04.08.2024 загальний розмір заборгованості становить 387 979,26 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 227 863,33 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 160 115,93 грн (а.с. 7-8).

Станом на день розгляду справи відповідачами не надано суду доказів щодо погашення вказаної суми заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови кредитного договору № CL-294643 відповідачу у безготівковій формі перераховано кредитні кошти у розмірі 350 000,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_1 були порушені умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків, що підтверджується розрахунком заборгованості, у зв`язку з чим станом на 04.08.2024 ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом у розмірі 387 979,26 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 227 863,33 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 160 115,93 грн.

Кредит до цього часу не погашений.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2024 № 1536 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у зазначеній частині з 23 жовтня 2024 року.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Зі змісту вказаної вище норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вбачається, що пільги щодо ненарахування процентів за користування кредитом застосовуються до військовослужбовців з дати їх призову на військову службу.

З довідки військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2024 № 1536 вбачається, що відповідач ОСОБА_1 призваний на військову службу 23 жовтня 2024 року. Натомість, проценти за користування кредитом нараховані позивачем за період, що передував даті призову відповідача ОСОБА_1 на військову службу, а саме, за період з 04.12.2020 по 04.08.2024.

За викладених обставин суд доходить висновку, що позивачем правомірно пред`явлені вимоги у заявленій сумі до відповідача ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, оскільки позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання.

Тому позов у частині вимог до вказаного відповідача підлягає задоволенню.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачем заявлені вимоги про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які згідно доводів позовної заяви є подружжям.

Вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що в анкеті-заяві № CL-294643 ОСОБА_1 зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 . Представник позивача, посилаючись на те, що оскільки одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, та вважає за можливе застосувати до даного спору солідарну відповідальність до іншого з подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц розтлумачуючи ч. 4 ст. 65 СК України, зазначив, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Кожна сторона повинна довести ті обставина, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в анкеті-заяві зазначено, що останній перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 .. Анкета-заява також містить згоду ОСОБА_2 на отримання кредиту її чоловіком ОСОБА_1 , про що свідчить її підпис в анкеті-заяві.

Судом установлено, що 04.12.202020 кредитні кошти за договором № CL-294643 від 04.12.2020 були перераховані на поточний рахунок ОСОБА_1 ..

З умов укладеного кредитного договору, паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви вбачається, що кредит є споживчим, взятий на поточні потреби споживача-позичальника у розмірі 45 938 грн, а також для погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «ПУМБ» у розмірі 201 110,00 грн та у розмірі 79 582,00 грн, для погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 23 370,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 поручителем за кредитним договором від 04.12.2020 № CL-294643 не виступала.

В матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний договір № CL-294643 укладений ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, і кошти, одержані позичальником за цим договором, використані в інтересах сім`ї. Також позивачем не надані докази на підтвердження того, що кредитні договори, для погашення яких отримані кошти ОСОБА_1 за кредитним договором від 04.12.2020 № CL-294643, також були укладені в інтересах сім`ї.

За таких обставин суд не вважає доведеними твердження позивача, що внаслідок укладення кредитного договору ОСОБА_1 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

Саме по собі зазначення в анкеті-заяві про те, що позичальник перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , на що посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про наявність підстав для солідарного стягнення, не дає підстав вважати, що отримані ОСОБА_1 кошти за цим договором були використані в інтересах сім`ї.

Крім того, сам факт перебування відповідачів у шлюбі не свідчить, що договір був укладений в інтересах сім`ї і кошти витрачені в інтересах сім`ї.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає визначених законом підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 .

З огляду на викладене вище, беручи до уваги усі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову акціонерного товариства «Кредобанк», а саме, стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором № CL-294643 у розмірі 387 979,26 грн. У задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити з підстав недоведеності таких вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 5 819,69 грн.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від ціни позову, а саме 38 797,92 грн, як про це заявлено в позовній заяві, суд доходить такого висновку.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня 2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19.

На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу до позовної заяви долучено: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката (а.с.74); перший та останній аркуші договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і право» (а.с. 71), на яких не містяться умови щодо розміру гонорару адвоката а також порядку та строків його сплати.

При цьому умовами договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року узгоджені 9 додатків до нього, жоден із яких не долучений ані до позовної зави, ані до окремо поданої заяви.

Будь-яких інших доказів того, що позивач поніс або має понести витрати на правничу допомогу у зв`язку зі зверненням з даним позовом до суду, матеріали справи не містять.

При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) та його клієнтом, однак, у випадках, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування.

Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо.

Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки, пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Проте стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів як на підтвердження наявності між позивачем АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і право» домовленості щодо розміру гонорару адвоката, порядку та строків його оплати, так і на підтвердження того, що позивачем понесені будь-які витрати на послуги адвоката, що є підставою для відмови у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 263-265, 268, 279, 280-284 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 04.12.2020 № CL-294643 у розмірі 387 979 (триста вісімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 26 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 227 863 (двісті двадцять сім тисяч вісімсот шістдесят три) гривні 33 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 160 115 (сто шістдесят тисяч сто п`ятнадцять) гривень 93 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Кредобанк» судовий збір у розмірі 5 819 (п`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять) гривень 69 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи http://court.gov.ua/fair.

Учасники справи:

позивач: акціонерне товариство «Кредобанк», місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, б. 78, адреса для листування: 02094, м. Київ, а/с 57, пр-т Леоніда Каденюка, б. 23, код ЄДРПОУ: 09807862;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя У. В. Блажко