ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/1953/23
Номер провадження 22-ц/818/392/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника відповідача адвоката Пікарєвої К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року у складі судді Єрмоленко В.Б. по справі № 639/1953/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Тетяна Анатоліївна про визнання договору позики неукладенним (недійсним) та договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНГО) Луніна Тетяна Анатоліївна про визнання договору позики неукладеним (недійсним) та договору іпотеки недійсним.

Позов мотивовано тим що між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики від 03 лютого 2021 року на суму 165 600.00 грн та договір іпотеки від 02 березня 2021 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

На момент підписання договорів вона знаходилась у тяжкому психологічному, скрутному матеріальному становищі та під впливом тяжкої обставини - важкого захворювання матері, на лікування якої були необхідні гроші.

Зловживаючи довірою, відповідач, користуючись несприятливим для неї обставинами, діяв з метою заволодіння належної їй квартири, оскільки фактично 165 600 грн вона ніколи не отримувала, їй була надана позика у розмірі 16 000 грн, яку нею було своєчасно повернуто.

Після закінчення строку дії Договору, 21 лютого 2022 року ОСОБА_2 , через нотаріуса надав їй Повідомлення про порушення основного зобов`язання та вимогу про усунення порушення, а саме повернення заборгованості у сумі 865 200, 00 грн. Також відповідач вказував, що у разі невиконання даної вимоги, він прийме рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки - квартиру.

Вказувала, що договір позики є недійсним, оскільки він не відповідав її внутрішній волі та фактично кошти у визначеному договорі розмірі нею отримано не було.

Також, квартира АДРЕСА_1 на час підписання договору позики не була приватизована, а тому не могла бути передана в іпотеку.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила:

- Визнати Договір позики від 03 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 260 неукладеним та недійсним;

- Визнати Договір іпотеки від 02 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 466 неукладеним та недійсним.

30 серпня 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених нею обставин.

Під час укладення договорів позики та іпотеки ОСОБА_1 не повідомляла про наявність у неї або членів її сім`ї тяжких обставин, а вказувала про необхідність коштів для розвитку власного бізнесу.

Медичне дослідження, яке долучено позивачкою до матеріалів справи, проведено 22 травня 2020 року, в той час як оспорювані договори укладені у лютому- березні 2021 року. Медичні довідки, які долучено до матеріалів справи, свідчить про хворобу родичів позивачки, яка мала місце за більше ніж півроку до моменту укладення договорів, а тому не впливає на дійсність правочинів.

ОСОБА_1 належним чином не виконано свої зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим їй було направлено досудове повідомлення.

Доводи позивачки про невигідність умов укладених договорів є необґрунтованими, оскільки внаслідок невиконання основного зобов`язання загальна сума заборгованості істотно збільшилась в результаті нарахування кредитором передбачених договором штрафних санкцій.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювані договори підписані сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цих договорів, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачкою не доведено, що спірні правочини вчинено під впливом тяжких обставин, а тому підстав, передбачених статтями 203, 215, 233 ЦК України для визнання оспорених договорів недійсними відсутні.

13 вересня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сологубовська Анжеліка Едуардівна, на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність договорів позики та іпотеки.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у позичальника майбутнього обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Вказувала, що вона не отримувала 165 600,00 грн або їх еквівалент 5900 доларів США.

Нотаріально посвідчений текст Договору - не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом фактичного отримання грошової суми Позичальником, відповідно до норм діючого законодавства України. Факт нотаріального посвідчення Договору свідчить лише про дотримання письмової форми правочину. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Розпискою виступала «чернетка» на 600 доларів США, яка була складена ОСОБА_2 , відповідно до якої відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Проте, вказаний доказ не було прийнято судом до розгляду та незаконно відмовлено у проведенні почеркознавчої експертизи без належних підстав.

ОСОБА_2 не є особою, яка має право надавати фінансові послуги, а тому він не вправі надавати кошти у позику без реєстрації своєї діяльності та сплати податків.

Вказувала, що на час укладання спірних договорів вона не була власником квартири АДРЕСА_2 , а тому не могла укладати правочини щодо цього майно, що свідчить про недійсність договору.

Також, суд першої інстанції без належних підстав визначив відмінність її РНОКПП у договорі як технічну помилку, оскільки під час розгляду справи нотаріусом не зазначалось про необхідність виправлення у тексті нотаріального документа помилки.

Договір підписано неналежними сторонами, оскільки особи, від імені якої підписано договір - ОСОБА_1 з номером облікової картки платника податків - НОМЕР_1 - фактично не існує. Позичальник ОСОБА_1 РНОКПП: № НОМЕР_1 ніяк не є ОСОБА_1 РНОКПП: № НОМЕР_2 , а тому договір укладено за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Також вказувала, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до розгляду її уточнену позовну заяву, в якій вона просила:

- встановити факт що має юридичне значення - факт що «Договір позики грошових коштів» від 03 лютого 2021 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 260 суперечить нормам ЦК України та не є чинним (договір не є укладеним або правочин є недійсним);

- визнати «Договір іпотеки» від 02 березня 2021 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 466 - недійсним та застосувати правові наслідки недійсного правочину;

- скасувати актуальну інформацію про державну реєстрацію іпотеки - запис про іпотеку: 40808098 від 02 березня 2021 року;

- зобов`язати приватного нотаріуса ХМНО Луніну Т.А виключити запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:56894798 від 02 березня 2021р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- усунути перешкоди у здійсненні права власності та зобов`язати ОСОБА_2 , повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 : 1). «Свідоцтво про право власності» від 17 лютого 2021 року серія та номер 6-21-323131-Ц2, видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради; 2). технічний паспорт; 3). Ордер.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , її представники адвокат Сологубовська А. Е. та адвокат Полтавець Ю. Д., відповідач ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніна Т. А. не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано 20 лютого 2025 року (т.2, а.с.220);

адвокатом Полтавець Ю. Д., представником ОСОБА_1 , отримано 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.215);

адвокатом Сологубовською А. Е., представником ОСОБА_1 , отримано 07 лютого 2025 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.216);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 19 лютого 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 2, а.с.222-223), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлявся відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 2, а.с.218);

приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніною Т. А. отримано 17 лютого 2025 року (т.2, а.с.221).

31 березня 2025 року від адвоката Сологубовської А. Е., представника ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення судового засідання (т. 2, а.с.224-226).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Пікарєвою К.К. 06 лютого 2025 року було подано клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 06 лютого 20254 року через її зайнятість у цей день в слідчих діях в ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області. В судовому засіданні 06 лютого 2025 року судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пікарєвої К.К. про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 03 квітня 2025 року. Про дату, час та місце судового розгляду справи 03 квітня 2025 року сторони-учасники судового розгляду були повідомлені завчасно належним чином з 07 лютого 2025 року, з огляду на що мали достатньо часу для організації представництва по даній справі.

31 березня 2025 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Сологубовської А.Е. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через те, що позивачка не зможе з`явитися до суду, оскільки здійснює догляд за хворою матір`ю, яка потребує стороннього догляду, а сама ОСОБА_3 перебуває на лікарняному. Будь яких доказів на підтвердження заявленого клопотання до суду не представлено.

Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 03 квітня 2025 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання стороною позивача не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідач адвоката Пікарєву К. К., яка заперчувала проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 165 600,00 грн, що є еквівалентом 5900 доларів США за курсом їх продажу комерційними банками України на 03 лютого 2021 року, а позичальник зобов`язалась повернути позикодавцеві еквівалент такої ж суми доларів США у національній валюті - гривні України у повному обсязі у порядку та строки, що передбачені, а саме не пізніше третього числі кожного місяця, починаючи з березня 2021 року по третє січня 2022 року по 4200 грн, що еквівалентом 150 доларів США, а не пізніше третього лютого 2022 року-119400 грн, що є еквівалентом 4250 доларів США. Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 260 (том 1, а.с. 34-35).

Відповідно до п. 1 договору грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником у повному обсязі до його підписання, що підтверджується підписами сторін. Договір позики є безоплатним і проценти на суму позики не нараховуються.

Сторони домовились, що у строк до 03 березня 2021 року в забезпечення договору позики, в іпотеку буде передана квартира АДРЕСА_2 , власником якої є позичальник (п. 2 Договору).

За п.3 Договору за прострочення виконання своїх зобов`язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф ( пеню) в розмірі 3% від всієї суми за кожен день прострочення починаючи з п`ятого дня.

Пунктом 5 договору позичальник з однією сторони, та позикодавець з другої сторони стверджували, шо:

- у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними;

- розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей договір;

- при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними;

- договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску;

- договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин;

- правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним);

-цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

У разі, коли позичальник своєчасно не поверне суму позики згідно визначеного в пункті 1 цього договору строку або прострочення щомісячного платежу, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та звернення ( п.6 договору).

03 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 466 (том 1, а. с. 36 -37).

За п. 1.3. Договору Іпотекою забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, які виникають з договору позики, посвідченого 03 лютого 2021 року приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А. за реєстровим № 260, з усіма послідуючими додатками та змінами, згідно з яким іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 165 600 грн, що є еквівалентом 5900 доларів США, а іпотекодавець зобов`язується своєчасно повернути позику іпотекодержателю. Строк користування позикою згідно з договором позики до 03 лютого 2022 року ( том 1, а. с. 36-39).

Відповідно до п. 1, 2 Договору іпотеки предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 17 лютого 2021 року.

21 лютого 2022 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 повідомлення про порушення основного зобов`язання та вимогу про усунення порушення та погашення заборгованості у розмірі 865 200.00 грн, що еквівалентно 30900 доларам США, включаючи суму заборгованості - 165200 грн ( еквівалентно 5900 доларів США) та штраф у розмірі 700 000 грн. ( еквівалентно 25000 доларів США), передбачений п. 3 договору позики. Попереджено, що у разі залишення без задоволення вимоги, буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , що передана в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за договором (том 1, а.с. 40).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Статями 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У статті 233 ЦК України унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Верховний Суд виходить з того, що ознаками правочину, який підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (зокрема, реалізація за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідних умов вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладення саме з метою усунення обставин).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц).

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не доведено, що саме під впливом обману зі сторони відповідача та за наявності тяжких обставин нею було вчинено спірні правочини, тому підстав, передбачених статтями 203, 215, 233 ЦК України, для визнання договорів позики та іпотеки недійсними відсутні.

Так, оспорені договори позики та іпотеки були підписані сторонами власноручно у присутності приватного нотаріуса.

Під час посвідчення договорів нотаріусом було встановлено зрозумілість змісту договорів, їх наслідки та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочинів. Текст вказаних договорів був наданий ОСОБА_1 для ознайомлення, будь-яких заперечень щодо умов договорів, у тому числі щодо неотримання коштів у повному обсязі або частково від ОСОБА_2 вона не висловлювала.

Інших доказів на спростування факту отримання нею від позикодавця грошових коштів позивачка суду не надала, тобто не довела безгрошовість договору.

Водночас суд зауважує, що обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19, провадження № 61-1059св22).

Згідно з частиною 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Разом з тим, факт передачі грошових коштів позивачці підтверджується змістом оспорюваного договору позики від 03 лютого 2021 року, зокрема, у якому зазначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Доводи позивачки про вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачем, які були спрямовані на позбавлення її квартири, не підтверджені належними доказами, відповідний вирок суду відсутній.

Заперечення ОСОБА_1 щодо неможливості передачі квартири в іпотеку спростовується змістом оспорюваних договорів.

Як вбачається з договору позики, сторони домовились, що квартира буде передана в іпотеку у строк до 03 березня 2021 року. Отже, сторонами було обумовлено подальше укладання договору іпотеки та саме договором позики майно обтяжено не було.

Договір іпотеки, яким було встановлено відповідне обтяження, укладено 02 березня 2021 року, тобто, вже після набуття 17 лютого 2021 року позивачкою право власності на спірну квартиру.

Доводи позивачки щодо існування тяжких обставин також належним чином не обґрунтовано, оскільки матеріали справи не містять даних на час укладання правочинів щодо наявності хвороби та необхідності проведення лікування, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 .

Посилання позивачки на розбіжність у РНОКПП за встановлених обставин по справі також не свідчить про неправомірність правочинів. Наявність таких помилок не є підставою для визнання договору недійсним, що було неодноразово зазначено Верховним Судом, зокрема у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 302/27/17, останній вказав, що допущена у тексті договору технічна помилка у зазначенні коду ЄДРПОУ та МФО банку не є підставою для визнання договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина