Провадження № 22-ц/801/917/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуСправа № 127/33540/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Говора Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/33540/24 запозовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Говора Дмитра Ігоровича на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року,яке ухвалив суддя Воробйов В.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 21 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до АТ «Ідея Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, мотивуючи позовні вимоги тим, що 09 серпня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування №Z06.00610.005567094 про надання коштів у сумі 119999,00 грн на поточні потреби на строк 36 місяців зі сплатою 21,99% річних за користування кредитом. Невід`ємною частиною кредитного договору є Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, оприлюднений на сайті банку. Банком було виконано умови договору та перераховано позивачу кошти.

При цьому, згідно п. 1.5. кредитного договору, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та ДКБОФО, за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунок в банку сплачуються згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на веб-сайті банку.

У Паспорті споживчого кредиту визначено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить певне число процентів, яке неможливо прочитати через низьку якість копії кредитного договору, що є у розпорядженні позивача. Конкретний розмір плати за обслуговування кредиту визначений у п.5 Паспорту споживчого кредиту (графік щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту. Конкретні розміри платежів нечитабельні.

Позивач вважає, що їй встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому положення п. 1.5 кредитного договору та п. 5 Паспорту споживчого кредитування, що є додатком №1 до кредитного договору, укладеного між сторонами, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Разом з тим, за весь час дії кредитного договору позивачем було сплачено 92537,59 грн плати за обслуговування кредитної заборгованості.

З метою застосування наслідків нікчемного правочину ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просила зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за договором кредиту та страхування від 09 серпня 2019 року № Z06.00610.005567094, з огляду на нікчемність пункту 1.5 цього договору та пункту 5 Паспорту споживчого кредиту, що є додатком №1 до цього договору.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Говор Д.І. подав апеляційну скаргу, оскільки вважаєйого незаконним і необґрунтованим, ухвалене з невідповідністю висновків обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно витлумачено ст. ст. 15, 16 ЦК України (щодо судового захисту цивільних прав та інтересів); неправильно витлумачено ст. 204 ЦК України (щодо презумпції правомірності правочину), ст. ст. 526, 629 ЦК України (щодо належного виконання зобов`язань); неправильно витлумачено ст. ст. 215, 216 ЦК України (щодо недійсності правочину); не застосовано ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину); не застосовано частини першу та другу статті 11, частину п`яту статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (яким суперечить зміст нікчемного правочину); порушено ст. ст. 4, 5 ЦПК України (щодо судового захисту); порушено ч. 3 ст. 13 ЦПК України (диспозитивність); порушено ст. 82 ЦПК України (преюдиціальність судових рішень); порушено ч. 4 ст. 263 ЦПК України (не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у цитованих постановах Верховного Суду).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування NZ06.00610.005567094, за умовами якого нанесенням власноручного підпису цим договором позичальник акцептує публічну пропозицію про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку: www.ideabank.ua. Згідно з Кредитним договором відповідач ( ОСОБА_1 ) отримала кредит в розмірі 119999 грн зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Станом на дату подання позовної заяви ОСОБА_1 не повернула отриманий кредит у встановлений кредитним договором термін та не сплатила нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором. Остання сплата відповідачем/зарахування по Кредитному договору здійснена 09 грудня 2021 року, отже, сума боргу відповідача за Кредитним договором станом на 08 травня 2024 року становить 58733,29 грн, з яких: 43422,83 грн прострочений борг, 6443,97 грн прострочені проценти, 8866,48 грн прострочена плата за обслуговування кредиту.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2024 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, в справі № 127/19641/24, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 58733,29 грн та судовий збір в розмірі 3028 грн.

З даних ЄДРСР вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2024 року касаційну скаргу адвоката Говора Д.І. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2024 року та на постанову Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у цій справі повернуто особі, яка її подала.

Позивачем оспорюється п. 1.5 договору, яким визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку №1 як «Інші послуги банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та прийняття готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору, та розміщені на веб-сайті банку. А також п. 5 Паспорту споживчого кредитування, згідно якого позивачу було здійснено щомісячне нарахування «інших послуг банку».

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно ч. 4 та 5 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим кредитний договір, згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/455/19.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняла виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати заборгованості .

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 6-40цс13 Верховний Суд України зазначив, що «визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

У справі, що переглядається відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності всіх трьох необхідних умов визнання умов несправедливими згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим обґрунтованими є висновок суду першої інстанції про укладення оскаржуваного договору з додержанням норм чинного законодавства.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Говора Дмитра Ігоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.