1Справа № 335/1502/25 2/335/1370/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді - Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання Корсунової Г.В.,

представника позивача адвоката - Ями Д.М.,

представника відповідача Галагуза М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 поданою через представника - адвоката Яму Дмитра Миколайовича до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 подана через представника - адвоката Яму Д.М. до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 1 020 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначено про те, що відносно позивачки ОСОБА_1 здійснювалося кримінальне провадження № 0000515 від 03.02.2014 за ст. 190 ч. 1 КК України. 17.03.2014 слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУ МВС України позивачці було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. В подальшому це кримінальне провадження направлялося до суду з обвинувальним актом, проте обвинувальний акт було повернуто судом прокурору. Протягом більше десяти років розслідування не велося.

Неодноразові намагання захисника позивачки спонукати органи досудового розслідування і прокуратуру закрити завідомо безперспективне кримінальне провадження успіху не мали. Відповідні клопотання ігнорувалися через надання беззмістовних відписок. Врешті-решт внаслідок процесуального тиску, після численних скарг і звернень, постановою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя від 01.11.2024 кримінальне провадження було закрите у зв`язку з не доведенням винуватості позивачки. Таким чином, кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 17.03.2014 по 01.11.2024, тобто 10 років, 7 місяців і 15 днів (127,5 місяців).

Додатково вказали, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності впродовж більше ніж десяти років ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з пред`явленням необґрунтованого обвинувачення. Це, у свою чергу, зумовило вимушені зміни у звичному укладі життя позивачки, оскільки вона вимушена була відвідувати поліцію, а згодом судові засідання.

Позивачка є пенсіонером та інвалідом ІІ групи. Звинувачення мало і має для позивачки характер образи, оскільки ставить під сумнів її порядність і ділову репутацію. ОСОБА_1 вимушена була захищатися від надуманого, нічим не доведеного обвинувачення, користуватися платними послугами адвоката, були принижені її честь і гідність. Минуло більше 3 місяців після остаточного рішення у справі, проте жодна з посадових осіб навіть не вибачилася перед позивачкою, не кажучи вже про те, аби відшкодувати шкоду.

Далі зазначили, що за ці 10 років неналежне ведення слідства, його умисне затягування без будь-яких процесуальних підстав, не отримали жодної оцінки з боку керівництва поліції або органів нагляду, ніхто за цю тяганину до відповідальності притягнутий не був. Таке поблажливе ставлення до системних порушень прав громадян призвело позивачку до переконання в тому, що правоохоронна система держави деградувала остаточно, а додержання прав громадян взагалі не відноситься до пріоритетів діяльності як поліції, так і прокуратури. У свою чергу, це призвело до формування у позивачки почуття беззахисності, другорядності, відсутності гарантій від порушення прав у майбутньому.

Відтак, посилаючись на положення ст. ст. 23, 1176 ЦК України, судовому практику з аналогічних справ щодо застосування приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачка вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 020000,00 грн..

Ухвалою суду від 21.02.2025 було відкрите провадження у справі, визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам наданий час для надання письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань.

11.03.2025 до суду надійшов письмовий відзив Запорізької обласної прокуратури (а.с.31-42).

Відповідно до ухвали суду від 13.03.2025 підготовче провадження у справі було закрите, і справу було призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Яма Д.М. позовні вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Галагуз М.О. в судовому засіданні вказав стосовно розрахунку моральної шкоди з тих аргументів, які викладені у відзиві на позов.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення був повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення суду не надала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши відповідні норми матеріального і процесуального права, суд прийшов до такого.

Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що відносно позивачки ОСОБА_1 здійснювалося кримінальне провадження, відомості про яке були внесені до ЄДРДР за № 0000515 від 03.02.2014 за ст. 190 ч. 1 КК України.

17.03.2014 слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУ МВС України позивачці було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 18.03.2014 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000515 обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 190 КК України скеровано для розгляду до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. В подальшому 26.06.2014 обвинувальний акт судом було повернуто для приведення його у відповідність до вимог ст. 291 КПК України.

Постановою начальника СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 15.11.2014 було зупинено досудове розслідування відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України. Відновлено провадження 01.11.2024.

09.11.2022 постановою дізнавача СД ВП №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції Гуржос Л. в задоволенні клопотання захисника-адвоката Ями Д.М. про закриття кримінального провадження №0000515 від 03.02.2014 відносно ОСОБА_1 за ознаками ч.1 ст. 190 КК України відмовлено.

05.12.2022 постановою процесуального прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя Скурідіна Юрія в задоволенні клопотання захисника-адвоката Ями Д.М. про закриття кримінального провадження № 0000515 від 03.02.2014 відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події злочину за ч.1 ст. 190 КК України відмовлено.

15.02.2023 постановою процесуального прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя Скурідіна Юрія в задоволенні клопотання захисника-адвоката Ями Д.М. про закриття кримінального провадження № 0000515 від 03.02.2014 відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події злочину за ч.1 ст. 190 КК України відмовлено.

01.11.2024 постановою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя Замкової М.А. кримінальне провадження № 0000515 від 03.02.2014 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального проступку ч. 1 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримання.

16.01.2025 Шевченківською окружною прокуратурою міста Запоріжжя, за результатами розгляду скарги адвоката Ями Д.М., було повідомлено, що в провадженні сектора дізнання ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження №0000515 від 03.02.2014 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Вивченням матеріалів зазначеного кримінального провадження, процесуальним керівником 01.11.2024 прийнято рішення у формі постанови про закриття кримінального провадження.

Зазначенні обставини представником відповідача не оспорювалися, сторонами визнані, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає їх доведеними.

Висновки суду щодо позовних вимог.

Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність».

Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: «за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність» (частина друга статті 60); «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення» та «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер» (стаття 61); «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом» (частина перша статті 63), «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності» (частина друга статті 68); «за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону» (частина друга статті 105); «за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності» (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни «притягнення до юридичної відповідальності» та «юридична відповідальність» розмежовуються.

За статтями 19, 55 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

У даному випадку спірні правовідносини регулюються вимогами ст. 1176 ЦПК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, у тому числі, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ) визначено, що під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18.

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Абзац 2 ч.3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до позицій Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові від 22.97.2018 по справі № 158/2689/16-ц та ухвалах від 04.02.2015 по справі № 6-3918св14, від 04.06.2015 по справі № 6-13880св15, від 08.07.2015 по справі № 6-9234св15 при розгляді справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону, якщо ж є підстави для стягнення такої шкоди у більшому розмірі, позивач повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази.

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З обставин кримінальної справи вбачається, що період перебування ОСОБА_1 . Під кримінальним переслідуванням з 17.03.2014 (дата повідомлення про підозру) по 01.11.2024 (закриття кримінального провадження) становить 127 місяців та 15 днів.

Таким чином, виходячи з положень ст. 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 1020000,00 грн. (127 місяців х 8000 грн. = 1016000 грн.; 15 днів - 15 х 8000 / 30 = 4000 грн.).

Так, у постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі № 523/6003/17 колегія суддів дійшла висновку, що тлумачення норми ст. 13 Закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 523/13432/16-ц колегія суддів дійшла висновку, що визначаючи розмір моральної шкоди необхідно правильно застосовувати правило ч. 3 ст. 13 Закону. Одночасно, Верховний Суд зазначив, що такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 у справі № 464/6863/16, від 21.06.2018 у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц.

Також, у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №523/13432/16-ц, від 06.04.2020 у справі №661/246/17, від 25.01.2023 у справі №333/146/21 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15 вказано, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Пунктом 17 Положення про порядок відшкодування шкоди встановлено, що передбачене ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) також зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, внаслідок необґрунтованого пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та порушення розумних строків розгляду кримінального провадження позивач більше десяти років фактично перебувала у невизначеному стані, у зв`язку з чим її права обмежувались.

Весь цей час позивач не могла відносно вільно пересуватись (відносно неї було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання), була змушена з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за власний кошт уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом.

Безпідставне перебування ОСОБА_1 в статусі підозрюваної та обвинуваченої в будь-якому випадку змінило звичайний уклад її життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння, з врахуванням її віку та стану здоров`я, оскільки вона є особою з інвалідністю ІІ групи.

Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнала позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (більше десяти років), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, суд доходить висновку, що з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 1020000,00 грн.

За таких обставин, суд, враховуючи положення ст. ст. 4, 12, 13 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги саме в тому розмірі, який визначений у позові.

Щодо стягнення цієї суми з держави, суд зазначає таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, це орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16), постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 30)).

Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність передбачених законом підстав для її задоволення шляхом стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в розмірі 1 020 000,00 грн..

В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 81, 137, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Яму Дмитра Миколайовича до держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області від 19.02.1998, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , як відшкодування моральної шкоди 1 020 000 (один мільйон двадцять тисяч) гривень, 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Повний текст рішення суду складено 07.04.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Запорізька обласна прокуратура, , адреса місцезнаходження: вул. Дмитра Апухтіна, буд. 29-А, м. Запоріжжя, 69005.

Суддя: О.О. Романько