Дата документу 26.03.2025 Справа № 333/2447/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2447/24 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/331/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.,

Подліянової Г.С.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Трачук Наталії Іванівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона зареєстрована і проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у якій також зареєстровані, але тривалий час не проживають відповідачі по справі.

Квартира не приватизована, є комунальною власністю.

Наймач квартири, мати позивача ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому ОСОБА_1 не має можливості змінити умови договору найму, оскільки не може надати згоду інших зареєстрованих осіб.

Відповідачі, які не є членами її родини, зареєстровані у квартирі, але не проживають у ній вже більше 2 років, самостійно виїхали з неї і більше ніколи у ній не з`являлися, місцеперебування їх на теперішній час позивачу не відоме.

Вирішити питання добровільного зняття відповідачів з реєстрації неможливо через їх відсутність у квартирі та неможливість встановити їх місцеперебування.

Відповідачі не мешкають в спірному житлі без поважних причин більше 10 років (тобто більше 6 місяців), житлом не цікавляться, не сплачують комунальні послуги, весь цей час тягар оплати комунальних послуг лежав на позивачеві, оформити субсидію неможливо, бо відсутня інформація про доходи відповідачів.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Трачук Н.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законних підставах та виконувати обов`язки наймача, які тісно пов`язані з правом користування, але суд не прийняв до уваги, що відповідачів не просять виселити з квартири, а факт їх не проживання у квартирі ніким не оспорюється, з 2011 року відповідачі не проживають і спірній квартирі з власної волі. ОСОБА_4 у судовому засіданні визнав факт не проживання його та його дітей, які вже повнолітні, у квартирі з 2011 року, також він визнав відсутність жодної оплати ним за спірне житло.

Зауважує, що ні відповідач ОСОБА_4 , ні його представник - адвокат Травянко І.В. не надали до суду будь-яких доказів, навіть пояснень, щодо поважних причин не проживання його у квартирі за період з 2011 року до теперішнього часу. При цьому не заперечувати також того факту, що у 2011 році ОСОБА_4 було добровільно вселено у спірне житло, надано ключ від квартири, але він свої речі до квартири не завозив, своїх дітей до квартири не вселяв, особовий рахунок на виділену йому у користування згідно рішення суду кімнату не відкрив, тобто, рішення суду у цій частині не виконано. З цього ж часу ні він, ні його діти, відповідачі по справі, жодного разу не оплачували комунальні послуги чи технічне обслуговування квартири, а значить, не відносилися до спірної квартири як до свого житла, не утримували, не ремонтували квартиру, що свідчить про втрату ними інтересу до цього житлового приміщення.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 зареєстрована і проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з часу народження і по теперішній час, про судові спори з дядьком у 2009-2010 роках її ніхто не повідомляв, вона на той час була неповнолітня, наймачем квартири до теперішнього часу є її мати - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому з цього часу вона не має можливості змінити умови договору найму, бо не може надати згоду інших зареєстрованих осіб (відповідачів по справі), з якими вона ніколи не спілкувалася, бо не знала де вони проживають, не мала їх засобів зв`язку, бо навіть після смерті і поховання матері вони жодного разу не з`являлися у квартирі, не намагалися вселитися у неї, їх речей у квартирі ніколи не було, незважаючи на те, що замки у квартирі ніколи не змінювалися.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не набула права на звернення до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є: батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис № 360 від 07 травня 1996 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 492 від 24 липня 2021 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка та дружини ОСОБА_10 .

ОСОБА_5 (мати позивачки) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 2644 від 12 жовтня 2021 року.

На підставі ордеру № 3939 серії А-ІІІ, виданого відповідно до рішення виконкома Запорізької районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя від 25 травня 1978 року № 161/1, ОСОБА_11 на склад сім`ї з 3 осіб: ОСОБА_5 донька, ОСОБА_4 - син, надано право на заселення до квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору найму житлового приміщення №753 від 25 лютого 2004 року, укладеного між управлінням будинками № 24 житлового управління (відділу комунального господарства) Комунарського району в особі ОСОБА_12 , з одного боку, та ОСОБА_13 , який далі іменується наймачем, з другого боку, уклали договір про те, що управління будинками здає наймачеві в користування жиле приміщення, окрему квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2009 року в задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, КП ВРЄЖО № 5 м. Запоріжжя, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено повністю. Позов ОСОБА_4 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_14 , служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про вселення задоволено. Вселено ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2009 року залишено без змін.

Рішення суду набрало законної сили 17 лютого 2010 року.

06 травня 2010 року старшим державним виконавцем Комунарського ВДВС Запорізького ЗМЮ Нєдєльською О.Г. було проведено добровільне вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується актом державного виконавця від 06 травня 2010 року.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_4 . Вселено ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_2 . Змінено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділено в користування ОСОБА_4 та неповнолітнім - його дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану кімнату площею 10,9 кв.м., іншу кімнату виділено ОСОБА_5 та її дітям ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 . Кухню, коридор, ванну та туалет залишено і спільному користуванні сторін. В позові ОСОБА_14 про укладення окремого договору найму житлового приміщення відмовлено.

Рішення набрало законної сили 08 квітня 2011 року.

Крім того, судом першої інстанції була допитана у якості свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що вона є сусідкою сторін та мешкає в кв. АДРЕСА_3 . Зі сторонами вона знайома, вони є її сусідами. ОСОБА_1 мешкає у квартирі довгий період часу. ОСОБА_4 та його дітей бачила вже давно.

Отже, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Запоріжжя. ОСОБА_1 не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення. Сторони по справі зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Гіллоу проти Сполученого Королівства), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Ларкос проти Кіпру).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України (ст. 103 ЖК України).

Зважаючи на те, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2011 року було змінено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділено в користування ОСОБА_4 та неповнолітнім - його дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану кімнату площею 10,9 кв.м., іншу кімнату виділено ОСОБА_5 та її дітям ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі жодним чином не порушують права позивачки щодо користування її житлом. У зв`язку із прийняттям рішення про зміну порядку користування спірним житловим приміщенням позивач втратила право пред`явлення вимог про втрату права на займане відповідачами житлове приміщення.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються не сплати відповідачами за житлово-комунальні послуги, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки у даному випадку позивачкою обрано неправильний спосіб захисту.

За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Трачук Наталії Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

Г.С. Подліянова