УХВАЛА

31 березня 2025 року

м. Київ

справа № 372/2962/21

провадження № 61-3972ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, додаткову ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, про витребування майна, визнання договору іпотеки недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію обтяження прав,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 39,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Мельник М. В., реєстраційний № 243, орієнтовною вартістю 650 000,00 грн;

визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0,004979 га, кадастровий номер :01:099:0164, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для комерційного використання, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Мельник М. В., реєстраційний номер договору 245, орієнтовною вартістю 150 000,00 грн.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідачів, в якому просила:

витребувати у ОСОБА_1 на її користь об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1: нежитлове приміщення, магазин «Подарунки» літ. А, загальною площею 79,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером : земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення, кадастровий номер :01:099:0164, загальною площею 0,004979 кв. м;

визнати недійсним договір іпотеки від 28 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. і зареєстрований в реєстрі за № 3839;

скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. про державну реєстрацію обтяження прав № 60630112, № 60630582 від 28 вересня 2021 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1: нежитлове приміщення, магазин «Подарунки» літ. А, загальною площею 79,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером : земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення, кадастровий номер :01:099:0164, загальною площею 0,004979 кв. м.

Визнано недійсним договір іпотеки від 28 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3839.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №60630112 і № 60630582 від 28 вересня 2021 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року залишено без змін.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року скасовано з ухваленням нового судового рішення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року залишено без змін.

У червні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила переглянути рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року за нововоявленими обставинами. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 у справі № 372/2962/21 скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Заяву обґрунтовувала тим, що у зв`язку із висновками, викладеними у постанові Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у справі № 372/4508/21 та враховуючи, в якості доказу копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 51354041 від 31 грудня 2015 року, ця справа № 372/2962/21 має бути переглянута судом за нововиявленими обставинами щодо початку перебігу позовної давності та звернення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 із позовом після спливу позовної давності.

Вказувала, що ОСОБА_2 при розгляді цієї справи зазначала, що вона довідалася про порушення своїх прав на спірне майно (магазин та земельну ділянку) лише в ході примусового виконання виконавчого листа № 372/1036/15-ц від 08 листопада 2019 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яке відкрите 13 серпня 2020 року приватним виконавцем Яцишиним А. М.

Зазначала, що вона, як позивач за первісним позовом, під час розгляду справи не мала змоги спростувати ці твердження відповідача ОСОБА_2 .

Посилалася на те, що беручи до уваги висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у справі № 372/4508/21, вона вважає, що починаючи від 30 грудня 2015 року ОСОБА_2 довідалася, достеменно знала та була безпосередньо обізнана, оскільки дізналася з публічних даних, що власником спірного нерухомого майна, яке вона витребовувала від ОСОБА_3 вона не була, оскільки від 29 січня 2015 року законним власником такого майна була ОСОБА_1 .

Вважала, що на момент звернення у листопаді 2021 року позивача за зустрічним позовом до суду з позовом про витребування нерухомого майна позовна давність за такими позовними вимогами в будь-якому випадку без наявності жодних поважних причин спливла 30 грудня 2018 року, що є законною та беззаперечною підставою для відмови в позові в повному обсязі.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

24 листопада 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані із розглядом справи № 372/2962/21 у розмірі 20 000,00 грн.

15 листопада 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про зменшення витрат на правову (правничу) допомогу.

Додатковою ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані із розглядом справи № 372/2962/21 у розмірі 12 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року та додаткову ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року залишено без змін.

13 лютого 2025 року ОСОБА_2 подала до Київського апеляційного суду заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які пов`язані із розглядом справи № 372/2962/21 у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

25 лютого 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому вона просила відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що сума витрат є неспівмірною зі складністю справи та наданих адвокатом послуг.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

26 березня 2025 року ОСОБА_7., яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, додаткову ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у зазначеній вище справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що заявник отримав оскаржувану постанову апеляційного суду 07 березня 2025 року.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Київського апеляційного суду прийнято 11 лютого 2025 року, повний текст якої складено 27 лютого 2025 року, а касаційна скарга подана до суду 26 березня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання, оскільки строк на касаційне оскарження не пропущено.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Щодо ухвали Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в цій частині

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд в цій частині, мотивована тим, що вказані заявником обставини не є нововиявленими в розумінні статті 423 ЦПК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Частиною п`ятою статті 423 ЦПК України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункти 7.4-7.5)).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (пункт 26)).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України відсутні, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (пункти 27, 28)).

Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювали суди під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18 (пункт 6.38)).

Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах (постанови Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 357/10393/19, від 22 лютого 2023 року у справі № 299/883/17).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не можна розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши обставини, що стали підставою ухвалення судового рішення та обставини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави на які посилається заявник, а саме, що постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у справі №372/4508/21 зроблено висновок про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності при зверненні із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень, не належать до нововиявлених обставин, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення.

Щодо додаткової ухвали Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в цій частині, додаткової постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року

Ухвалюючи у справі додаткове судове рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. При цьому, суд вказав, що виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн є завищеним.

Апеляційний суд ухвалюючи додаткову постанову та беручи до уваги заперечення сторони позивача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, дійшов висновку про доведеність понесених відповідачем ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката,

у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Суд першої інстанції та апеляційний суд, оцінивши докази, надані представником ОСОБА_2 на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши критерії складності справи і розумності судових витрат, а також заперечення ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на правничу допомогу, дійшли вмотивованого висновку про часткове задоволення заяв ОСОБА_2 , що загалом узгоджується із висновками Верховного Суду в контексті того, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом й суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність, розумність та співмірність.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, додаткову ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, про витребування майна, визнання договору іпотеки недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію обтяження прав - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров