БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2070/24
Провадження № 2/497/163/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Кравцової А.В., секретар судового засідання Георгієва А.В., розглянувши за відсутністю сторін в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом заявою адвоката Сахарової Ніни Миколаївни - представника позивача ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності у порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2024р. представник позивача звернулася до суду позовом яким просила визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на житловий будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - за набувальною давністю.

Вимоги позову представник позивача мотивує тим, що відповідачка ОСОБА_1 працювала у колгоспі «Прогрес», що був розташований у с.Владичень Болградського району Одеської області, мешкає у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 - що належав колгоспу «Прогрес», в цьому ж будинку вона зареєстрована з 1988р., а 12.10.1991р. між позивачкою та Колгоспом «Прогрес» був укладений договір про купівлю-продаж житлового будинку, згідно з яким позивачці був проданий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, існує два різних договори про одне й теж: один підписаний членами колгоспу, другий - головою колгоспу. Згідно з цими договорами позивачка мала рівними частками до січня 2012р. сплатити вартість будинку в сумі 19800карбованців (рублей), але сплатила всю суму до лютого 1992р., після чого з нею був укладений договір, посвідчений сільською радою, де адреса будинку вказана як " АДРЕСА_1 ". Ймовірно, сільська рада уточнила адресу будинку, тому саме ця адрекса вказана у договорі, що підписаний пізніше. У спірному будинку позивачка продовжує проживати і до теперішнього часу, та ніякого іншого будинку не купувала. На підставі вищевказаних документів, позивачка вважала себе власником будинку, володіла ним, користувалася, мешкала в ньому з 1988р., інших документів, що підтверджують її право власності / користування в неї не було, а у 2024р. в неї виникла потреба зареєструвати місце проживання в її будинку родичів, однак з`ясувалося, що відомості про будинок не внесені до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Позивачка звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про реєстрацію будинку, але отримала відмову, у зв`язку з тим, що її договір не відповідає вимогам діючого законодавства та не підтверджує права власності позивачки на будинок. Тому вона змущена звернутися до суду за захистом свого права власнсті.

Позивачка подала суду заяву про розгляд позову за її відсутністю, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача - Болградської міської ради Одеської області - подав суду заяву, якою стверджуючи, що відповідач вимоги позивача визнає в повному обсязі, - просить розглянути справу за його відсутністю.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, що встановлений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.ст.12,13,81,84 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше, ніж за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Статтею 328 ЦК України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, а, відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В результаті дослідження наданих доказів, судом були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:

- на підставі договору купівлі-продажу будинку садибного типу від 12.10.1991р. (а.с.10-11), - що був підписаний головою колгоспу, позивач ОСОБА_1 є власником будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , а, згідно іншого договору купівлі-продажу - що підписаний пізніше - 03.02.1992р. членами колгоспу, за №18 (а.с.12-13), - позивач є власником будинку, що розташований у АДРЕСА_1 ;

- з технічного паспорту від 08.05.2024р. на житловий будинок садибного типу вбачається, що спірне домогосподарство розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9);

- в паспорті позивачки зазначено. що вона зареєстрована у буд. АДРЕСА_3 ;

- рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 03.06.2024р. за №73446334 (а.с.14) - позивачу відмовлено у здійсненні реєстраційних дій через відсутність документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- таким чином, на підставі цих документів, зокрема, останного, остаточного договору, позивачка вважала себе власником будинку, володіла ним, користувалася, мешкала в ньому з 1988р., інших документів, що підтверджують її право власності / користування в неї не було, як і відсутні докази зміни поштової адреси в процесі купування нею цього будинку, квитанції про внесення нею коштів за будинок в неї також відсутні - не збереглися, колгосп «Прогрес» давно вже ліквідовано, тому, на думку представника позивачки, довести право власності на підставі договору купівлі-продажу позивачка не зможе через давність подій, хоча весь цей час вона добросовіснно вважала себе власницею майна, яке належало колись колгоспу «Прогрес»;

- відповідно до заяви представника відповідача Болградської міської ради, - відповідач вимоги позову визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч.1ст.328 ЦКУкраїни право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Отже, під час розгляду справи представником позивача зазначено, а відповідачем не спростовано, що з 1988р. позивачка проживає у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , добросовісно володіє ним, відкрито та безперервно і користується більше 10-ти років. З вимогами про те, що вона незаконно ним володіє і користується ніхто до позивачки або органів місцевого самоврядування не звертався, в тому числі і представники громади.

Згідно ч.1ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3ст 344 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 (спр. №910/17274/17) вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Так, ВП ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності, тобто, - це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п.43). Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не міг знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна має бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування).

Якщо володілець знає або мав знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексіУкраїни строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не може обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Враховуючи що позивачем доведено наявність сукупних обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме його добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, а відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин, - суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.16,328,344 ЦК України, постановою Пленуму ВС України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.95р., ст.41 Конституції України, ст.ст.4,76-89,141,258,263-265,268,273,352,354,355 ЦПКУкраїни, суд

ухвалив:

Задовольнити позов адвоката Сахарової Ніни Миколаївни - представника позивача ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності у порядку набувальної давності.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за набувальною давністю, - право власності на житловий будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення його повного тексту, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua. Повний текст судового рішення виготовлено 03.03.2025 року.

Суддя А.В. Кравцова