ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/742/23Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М.
Провадження № 22-ц/817/265/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/742/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Сивак Тарас Миколайович на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року (ухвалене суддею Данилів О.М.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача і визнання недійсним та нікчемним умов договору, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що 29.06.2022 року між сторонами у справі було укладено угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-0, за умовами якої відповідач надав кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24% річних і строком користування 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації угоди.

Вказував на те, що окрім сплати процентів в розмірі 24% від суми кредиту, відповідач згідно з пунктом 3.3 Угоди встановив на постійній основі обов`язок позивача сплачувати додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду та вважав, що ці умови угоди суперечать положенням частини першої та другої статті 11 ЗУ Про споживче кредитування, а тому є нікчемними.

Також вважав несправедливою умову Угоди про те, що при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується процентна ставка 72 %, що є так званою компенсацією.

Посилаючись на статтю 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсною угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-0 від 29 червня 2022 року в частині застосування процентної ставки в розмірі 72 % річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту та просив зобов`язати АТ ''Ідея Банк'' здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-0 від 29 червня 2022 року, з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додаткової плати в розмірі 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сивак Т.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим і таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує на те, що банк не зазначив в Угоді та не надав до суду першої інстанції доказів наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості і поверненням кредиту, які надаються позивачу і погодження їх із споживачем при укладенні оспорюваної кредитної Угоди, а тому вважає, що положення пункту 3.3 Угоди щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ Про споживче кредитування.

Вважає, що судом не з`ясовано фактичних обставин справи, не досліджено той факт, чи звертався позивач в банк з заявами про надання інформації, чи подавались ці заяви 1 раз в місяць, чи задовольняв банк ці заяви чи відмовляв у задоволенні посилаючись на умови викладені в кредитних договорах, а також не враховано правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 та у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 та від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсним п.3.3 Угоди в частині нарахування відсотків в розмірі 72%, оскільки не врахував, що таке не нарахування є тимчасовим на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування і після завершення даного періоду відповідач буде здійснювати відповідні нарахування на підставі цього положення договору, яке є несправедливим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Сивак Т.М. підтримав вимоги апеляційної скарги, з мотивів викладених у ній.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, що не перешкоджає судовому розгляду відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

29 червня 2022 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-0.

За умовами цієї угоди АТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24% річних і строком користування 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації угоди.

Також ,крім сплати процентів в розмірі 24% від суми кредиту відповідач АТ «Ідея Банк» згідно з пунктом 3.3 Угоди встановив на постійній основі обов`язок позичальника сплачувати додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості, станом на кінець розрахункового періоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Так, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним умов положень Кредитного договору в частині сплати 48 % річних від залишку заборгованості станом на розрахункову дату, оскільки пунктом 3.3. угоди, яка була укладена між сторонами 29 червня 2022 року, передбачена річна комісія, тобто 4% місячних * на 12 місяців = 48 відсотків.

Що стосується вимог позивача про визнання недійсним п.3.3. Угоди в частині нарахування відсотків в розмірі 72 %, то суд вважав, що з розрахунку по договору кредиту С-211-0 від 29 червня 2022 року видно, що позивачу не нараховуються відсотки в розмірі 72 % , як це зазначено у позові, тому прийшов до висновку, що права позивача стороною відповідача не порушуються та предмет спору в цій частині в даний час відсутній.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування № С-211-0 від 29.06.2022 року в частині застосування процентної ставки в розмірі 72% річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні вищезазначеної позовної вимоги з тих підстав, що права позивача стороною відповідача не порушуються та предмет спору в цій частині в даний час відсутній.

В даному випадку, позовні вимоги про визнання недійсною угоди про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування № С-211-0 від 29.06.2022 року в частині застосування процентної ставки в розмірі 72% річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту не підлягають до задоволення саме у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Такі висновки апеляційного суду кореспондуються із правовими висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості позивача за кредитним договором з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додаткової плати в розмірі 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Так, згідно з пунктом 3.3 кредитного договору від 29 червня 2022 року № С-211-0 АТ «Ідея Банк» крім сплати процентів в розмірі 24% від суми кредиту встановило на постійній основі обов`язок позичальника сплачувати додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду.

Крім цього, у паспорті споживчого кредиту, а саме у пункті 4 також міститься інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, зокрема процентна ставка, відсотків річних становить 24% річних (та додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду).

Водночас колегія суддів акцентує увагу на тому, що в кредитному договорі від 29 червня 2022 року № С-211-0 АТ «Ідея Банк» не зазначено та не надано доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту у розмірі 4% (48 % річних).

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що положення пункту 3.3 кредитного договору від 29 червня 2022 року № С-211-0 в частині встановлення додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду, є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини пятої статті 12 ЗУ Про споживче кредитування.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані висновки щодо нікчемності положення пункту 3.3 кредитного договору від 29 червня 2022 року № С-211-0 в частині встановлених додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду, колегія суддів вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ Ідея Банк здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 червня 2022 року № С-211-0 з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду, що забезпечить захист інтересу позивача у правовій визначеності.

На підставі наведеного, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, зобов`язавши АТ Ідея Банк здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 червня 2022 року № С-211-0 з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду та відмовити в задоволенні решти позовних вимог, з мотивів наведених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство Ідея Банк здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 червня 2022 року № С-211-0 з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додатково 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Ідея Банк (вул. Валова 11, м. Львів, ) в дохід держави 1073 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1610 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.