П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/4751/24

провадження №22-ц/812/481/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Носіковим І. М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н. П. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду вказаний вище позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2020 року до серпня 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 .

У серпні 2023 року ОСОБА_5 змінила своє місце проживання, після чого не намагалася підтримувати зв`язок із донькою, участі у її вихованні та утриманні не приймає.

Позивач вказував, що їх донька ОСОБА_6 має захворювання, які потребують постійного лікування та реабілітації, у яких відповідачка участі не приймає.

Посилаючись на ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідачка ОСОБА_5 позов визнала та просила його задовольнити.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, не доведено свідомого нехтування нею своїми обов`язками та свідомого ухилення від їх виконання. Також суд вказав на відсутність застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, попередження з боку органів опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Щодо заяви відповідачки про визнання нею позову про позбавлення батьківських прав, судом зазначено, що така відмова є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини. Враховуючи викладене, така заява не була взята судом до уваги.

Також судом першої інстанції зазначено про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав суперечить інтересам дитини та є недостатньо обґрунтованим.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач вказував, що суд при ухваленні рішення не прийняв до уваги те, що відповідачка свідомо самоусунулася від виховання та утримання доньки, що було встановлено та зафіксовано працівниками органу опіки та піклування.

ОСОБА_1 зазначав, що викладені ним обставини та надані докази вказують на те, що відповідачка умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та виховання дитини, а тому має бути позбавлена батьківських прав.

Доводи інших учасників справи

Відповідачкою до суду апеляційної інстанції подано заяву про визнання апеляційної скарги, у якій вказано, що ОСОБА_5 за своїм психологічним, моральним, фізичним та фінансовим станом не має бажання та можливості виконувати свої батьківські обов`язки відносно доньки ОСОБА_8 . На її думку позивач справляється повністю із своїми обов`язками батька, має на це час, кошти та сили.

Відповідачка просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Справу просила розглядати за її відсутності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю (розлад аутичного спектру з порушенням мовлення).

Згідно з довідкою №30 від 03.06.2024 ОСОБА_4 з 15 квітня 2024 року відвідує заклад дошкільної освіти №92 «Світлячок». До закладу її приводить та забирає батько. Дівчинка доглянута, завжди має охайний вигляд. Батько постійно цікавиться життям доньки у садочку, спілкується з педагогами з питань виховання доньки. Мати дитини лише один раз спілкувалася з директором закладу стосовно доньки.

З довідки Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний будинок дитини» Миколаївської обласної ради від 05.06.2024 випливає, що ОСОБА_9 у період з 06 травня до 05 червня 2024 року проходила курс реабілітації.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 01 липня 2024 року Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 проживає разом із своїм батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_10 , яка є особою з інвалідністю І групи, у приватному будинку по АДРЕСА_1 . У будинку для дитини створені належні умови для нормальної життєдіяльності та розвитку.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, у своєму висновку від 24.07.2024 вважає доцільним позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_7 .

Надаючи пояснення органу опіки та піклування, ОСОБА_5 зазначала, що вона не виконує свої батьківські обов`язки щодо своєї доньки, оскільки має небажану вагітність, від майбутньої дитини має намір відмовитися у пологовому будинку. Також вона вказувала, що на її утриманні перебуває ще одна дитина, якій необхідно приділяти увагу. ОСОБА_5 зауважувала, що вона не має моральної, фізичної та матеріальної змоги займатися вихованням та утриманням своєї доньки ОСОБА_8 , яка має особливі потреби.

У присутності працівників служби у справах дітей ОСОБА_5 написала заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_8 .

З паспорту громадянина України № НОМЕР_1 від 04.12.2024 вбачається, що ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_11 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи (ч.4 ст.364 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява №37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд також звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки докази, надані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу як позбавлення батьківських прав саме в інтересах дитини.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У справі відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з нею, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері й доньки.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах доньки сторін зберегти зв`язок з матір`ю, не позбавляючи відповідачку батьківських прав щодо доньки ОСОБА_8 .

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення матері батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_8 , з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечить нормам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Що стосується визнання відповідачем позову, то, на думку суду апеляційної інстанції, районний суд правильно відмовив у прийнятті визнання позову.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За змістом наведеної норми закону суд вправі ухвалити рішення про задоволення позову, якщо відповідач визнає пред`явлені до нього вимоги, виключно у тому разі, якщо такі вимоги є законними і обґрунтованими.

З досліджених доказів вбачається, що відповідачка погодилася з позбавленням її батьківських прав через те, що вона має старшу за доньку ОСОБА_12 дитину та час надання згоди була вагітна ще однією дитиною. Це не свідчить про свідоме нехтування батьківськими обов`язками.

Оцінюючи письмові заяви відповідачки про визнання позову разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки, районний суд дійшов правильного висновку, що у такому випадку визнання відповідачкою позову суперечить закону та порушує права й інтереси доньки ОСОБА_8 , а тому наявність підстав для позбавлення матері батьківських прав підлягає доведенню належними доказами.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно з ним не погодився, бо він суперечить інтересам доньки сторін. До такого висновку орган опіки та піклування дійшов, серед іншого, через те, що відповідачка дала згоду на позбавлення її батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_8 . Однак, як це вже було вказано вище, така згода не свідчить про свідоме нехтування батьківськими обов`язками, а є наслідком життєвих обставин (наявність ще однієї дитини та вагітність).

З урахуванням викладеного колегія суддів не приймає до уваги і визнання відповідачкою апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.