Провадження № 2/161/127/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

24 вересня 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Спадкоємцями після його смерті є його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які прийняли спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Документом, який підтверджує належність вказаного нерухомого майна спадкодавцю є договір купівлі-продажу нерухомості від 18 травня 1998 року, зареєстрований Волинською міжрегіональною біржою за реєстраційним номером 217, державну реєстрацію права власності було проведено Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 11 червня 1998 року за № 7987. Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцям було відмовлено, оскільки право власності на спадкове майно не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на час укладення договору купівлі-продажу нерухомості від 18 травня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності подружжя, позивачу ОСОБА_2 належить 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, просять визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на 23/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за позивачами право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , а саме на 23/100 частин житлового будинку, за позивачем ОСОБА_1 на 1/7 частину, позивачем ОСОБА_2 на 1/8 частину спадкового майна.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 20245 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 17 грудня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майнодо спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та об`єднати дані позовні вимоги в одне провадження.

Від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримують, просять їх задовольнити, не заперечують щодо задоволення зустрічного позову.

Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Сидун Олени Степанівни надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги за первісним позовом визнає, позовні вимоги за зустріним позовом просить задовольнити.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та зустрічними позовами підлягають до задоволення.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ).

Також встановлено, що 18 травня 1998 року між ОСОБА_5 як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем,укладено договір № 157/1 купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований Волинською міжрегіональною біржою за реєстраційним номером 217, відповідно до якого ОСОБА_4 придбав у власність 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Луцької міської ради від 28.09.2022 №35/49 вулицю Лермонтова перейменово на вулицю Модринова.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо угоди купівлі-продажу майна, вчиненої у 1998 році, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року.

Згідно ст. 227 ЦК України, 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу нерухомості № 157/1 18 травня 1998 року не був нотаріально посвідчений /відповідно до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"/.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно ст. 42 ЦК України, в редакції 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст. 47 ЦК України, в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Підтвердженням наміру сторін, досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірну частину житлового будинку є договір купівлі-продажу нерухомості № 157/1 від 18 травня 1998 року, укладений та зареєстрований в Волинській міжрегіональній біржі.

Підтвердженням факту виникнення права власності у ОСОБА_4 на придбане нерухоме майно, є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації, що підтверджується дослідженими судом матеріалами інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про власність", чинного на час набуття ОСОБА_4 житлового будинку, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом.

Статті 47, 227 ЦК України, в редакції 1963 року вимагали обов`язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди .

Однак, ст. 15 Закону "Про товарну біржу"( у редакції від 16 лютого 1993 року), що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, не забороняла купівлю-продаж нерухомого майна та не передбачала необхідності нотаріального посвідчення укладеного договору.

Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ).

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між ініціатором угоди та учасником угоди, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі від 18 травня 1998 року, зареєстрованому на Волинській міжрегіональній біржі.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу від 18 травня 1998 року, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації, та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

Закон України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, при таких обставинах, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не має підстав для визнання в судовому порядку права власності на спірне нерухоме майно за спадкодавцем.

ОСОБА_4 зареєстрував договір купівлі-продажу нерухомого майна на підставі біржової угоди в Волинському обласному бюро технічної інвентаризації на своє ім`я.

Отже, право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно було набуто відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і ніким не оскаржено.

Згідно з положеннями пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регулюється КпШС України.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на квартиру), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтями 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні норми містяться і в Сімейному кодексі України. Так стаття 60 цього Кодексу визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, стаття 62 СК України встановлює, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містить ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З ч.1 ст.368 ЦПК України та ст.112 ЦК УРСР вбачається, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За правилами ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом

Конструкція норм статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 Сімейного кодексу України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними

Таким чином, положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Таким чином, за даних умов необхідно виходити з презумпції спільної сумісної власності.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до дня смерті перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 18 травня 1998 року було придбано 46/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому таке нерухоме майно з урахуванням статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України належало подружжю на праві спільної сумісної власності, частки яких є рівними. Відтак, за позивачем ОСОБА_2 слід визнати право власності на частину нерухомого майна у праві спільної власності подружжя, а саме на 23/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до змісту ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно із статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів дослідженої судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку є його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Самолюка І.Л. від 03 вересня 2024 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутній правовстановлючий документ на спадкове майно .

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та обов`язків є визнання права.

Відповідно ст. 392 ЦК України, власник може пред`явити позов про визнання за ним права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, згідно ст.ст. 1217, 1233-1236 ЦК України позивачі за первісним та зустрічним позовами є спадкоємцями за законом і бажають оформити право власності на спадкове майно.

Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні, а право позивачів підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності в порядку спадкування.

З врахуванням викладеного, а також вимог ст. 1267 ЦК України, яка визначає рівність часток кожного із спадкоємців за законом, суд приходить до висновку, що за спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід визнати право власності на спадкове майно - 23/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , по 23/300 частин кожному.

Відтак, проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за первісним та зустрічними позовами.

Керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,279,352,354,430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майнозадовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 23/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 у праві спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 23/300 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 23/300 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майнозадовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 23/300 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 08 квітня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк