ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/488/24 Головуючий суддя І інстанції Алтухова О. Ю.
Провадження № 22-ц/818/693/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2024 року, по цивільній справі № 645/488/24 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради в якому просить суд про встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`ять років до часу відкриття спадщини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приблизно у 1969 -1970 році мати позивача стала проживати із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 20 травня 1983 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, дружині після укладення шлюбу присвоєне прізвище: ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 1985 проживали за адресою: квартира АДРЕСА_1 . У 2015 році матері позивача був поставлений діагноз: незріла вікова катаракта, підозра на глаукому обох очей, рекомендовано було хірургічне лікування обох очей. У травні 2017 року стан її знову погіршився. З вересня 2017 року ОСОБА_1 став постійно проживати за адресою: квартира АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_2 .. Проживали вони однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, спільним харчуванням, купівлею побутового майна для спільного користування, участю у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наданням взаємної допомоги, що у сукупності, на думку позивача, засвідчує реальність сімейних відносин. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Після смерті матері позивач продовжив проживати разом однією сім`єю із ОСОБА_2 , як син та батько, за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_2 належала на праві спільної сумісної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 1999 року, реєстраційний номер № 8-99-198296. Спадщину після смерті матері прийняв та оформив ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2023 року, зареєстровано у реєстрі 1078 (спадкова справа № 3/2023).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 .. Приватним нотаріусом ХМНО Алексеевою Л.В. заведена спадкова справа № 4/2023 після смерті вітчима позивача. За життя ОСОБА_2 не залишив заповіту, тому спадкування після його смерті відбувається за законом. Відповідно до повідомлення ПН ХМНО Алексєєвої Л.В. від 06 листопада 2023 року за матеріалами спадкової справи 4/2023 наявна заява про прийняття спадщини ОСОБА_1 (позивача у справі), заяв від інших спадкоємців не надходило. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2023 року позивачу у справі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на /г частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні та інші відносини за спадкодавцем. Факт проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини підтверджується наступними доказами: актом від 20.02.2023 року, який складено за участю сусідів, які можуть бути опитані в якості свідків під час розгляду даної справи; показами свідків, фототаблицями; сплатою комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_1 ; участю позивача у відновлювальному ремонті балкону за адресою: квартира АДРЕСА_1 ; здійсненням організаційних заходів з поховання ОСОБА_2 займався також позивач у справі; рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 серпня 2023 року у справі № 638/2270/23, що набрало законної сили.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції при цьому дійшов висновку, що надані позивачем письмові докази та покази свідків у їх сукупності не є достатніми доказами наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Наявність у позивача документів, пов`язаних із смертю та захороненням ОСОБА_2 та інші досліджені судом докази беззаперечно не підтверджують факту перебування позивача у сімейних відносинах із спадкодавцем, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим, а може підтвердити лише спільне проживання останніх, що не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Виходячи з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінених судом в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності сім`ї із ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту більше п`яти років до часу відкриття спадщини, наявністю між ними спільних прав і обов`язків, притаманних членам сім`ї, тому суд першої інстанції вважав, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати рішення суду та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано норм європейського законодавства щодо прав людини.

Вважає, що позбавлення позивача права на спадщину буде занадто надмірним тягарем, що не є пропорційним меті законодавчого обмеження щодо встановлених умов прийняття спадщини, відтак, буде порушено «баланс» між інтересами держави та фізичної особи.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є власником частини спірної квартири відповідно до свідоцтва про право власності на спадкове майно, яке він отримав після смерті своєї матері. Наразі мова йде про іншу частину спірної однокімнатної квартири, яку позивач має намір успадкувати після свого вітчима.

Вважає, що якщо частина спірної однокімнатної квартири буде власністю територіальної громади м.Харкова, то реалізувати функцію забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов буде неможливим з урахуванням норм житлової площі.

Відсутність урегульованості вказаного спору призведе до подальших спорів між ОСОБА_1 та ХМР.

Вказує, що ним надано усі докази, які співпадають з рекомендованою судом касаційної інстанції доказовою базою.

Вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше п`яти років до дня смерті ОСОБА_2 , встановлено наявність у них взаємних прав і обов`язків, ведення ними спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах. Всі свідки підтвердили, що ОСОБА_7 та вітчим проживали разом як син та батько більше п`яти років до смерті ОСОБА_2 , мали теплі сімейні стосунки та спільний бюджет.

У відзиві на апеляційну скаргу ХМР просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що надані ОСОБА_1 письмові докази та покази свідків свідчать лише про факт періодичного проживання позивача із спадкодавцем у спірній квартирі. Проте не підтверджують, що стосунки , що склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були притаманні сім`ї.

Вказує, що рішення у справі № 638/2270/23 наразі переглядається в касаційному порядку. Факти викладені в оскаржуваному рішенні не можуть використовуватися як преюдиціальні у цій справі, до ухвалення остаточного рішення у справі № 638/2270/23.

Документи підтверджують лише факт періодичного проживання ОСОБА_1 у квартирі своєї матері і вітчима та не є беззаперечним доказом участі ОСОБА_1 у спільному побуті з померлим ОСОБА_2 оскільки у кошторисі визначається лише вартість робіт, яка підлягає оплаті.

Вважає, що перебування позивача у зареєстрованому шлюбі спростовує факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, адже у позивача є інша сім`я, а відомості щодо розірвання шлюбу та припинення фактичних шлюбних відносин позивачем не надані.

Отже обставини, які слід з`ясувати для вирішення даної справи, не доведені жодними належними доказами, . тому суд дійшов до правильного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними мотивами суду першої інстанції, які були підставою для відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Водночас кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка в разі відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Такий висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 09 жовтня 2024 року в справі № 644/4646/23, від 22 травня 2024 року в справі № 127/3108/23 та інших.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 644/4646/23, від 26 липня 2023 року в справі № 641/3893/20, від 07 червня 2023 року в справі № 227/5018/21, від 14 грудня 2022 року в справі № 198/132/21 та інших.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено в статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктом 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 матір`ю позивача записана ОСОБА_8 (а.с. 12).

25 листопада 1968 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_8 розірвано. Після розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_10 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу № 2 від 07 лютого 2023 року (а. с. 13).

20 травня 1983 року мати позивача ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_4 » (а.с. 14).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 15).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15.08.2023 року у справі № 638/2270/23 позов ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Харківського апеляційного суду м.Харкова від 07.05.2024 року вказане рішення залишене без змін.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 належала на праві спільної сумісної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 1999 року, реєстраційний номер № 8-99-198296 (а. с. 16-19).

18.10.2023 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , спадщина, на яку видане свідоцтво складається з: 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 22).

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. заведена спадкова справа № 4/2023 (а. с. 23).

За життя ОСОБА_2 заповіту не залишив (а. с. 24).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 . Заяв від інших спадкоємців не надходило, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алексєєвої Л.В. від 06.11.2023 року № 354/01-16 (а. с. 25).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.11.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні та інші відносини із спадкодавцем (а. с. 26-27).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

З наданого позивачем акту від 20 лютого 2023 року, складеного за підписами мешканців будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 вбачається, що ОСОБА_1 з вересня 2017 року став постійно проживати зі своєю матір`ю та вітчимом за адресою: АДРЕСА_2 . До серпня 2019 року у вказаній квартирі проживала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . До січня 2023 року у квартирі проживав ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 проживає у квартирі з вересня 2017 року по теперішній час (а.с. 36).

З договору-замовлення на ритуальні послуги від 18.01.2023 року, замовником вказаних послуг на поховання померлого ОСОБА_2 вказаний ОСОБА_1 (а. с. 64).

ОСОБА_1 надано суду також копії вітальних листівок, фотографій, грамот, квитанцій про сплату Тереховими комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , а також медичну документацію на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 37-63, 69-78).

З припису № 05 від 27.12.2017 року вбачається, що він виписаний КП «Жилкомсервіс» на ім`я ОСОБА_2 , власника квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку із руйнуванням конструкції балкону та необхідністю виконання певних ремонтних робіт. З приписом 27.12.2017 року ознайомлений ОСОБА_1 (а.с. 66).

Також, матеріали справи містять копію кошторису від 25.05.2018 року, складеного ПП «СТАККАТО» на замовлення ОСОБА_1 по зовнішнім відновлювальним роботам балкону щодо вказаної вище квартири за приписом від 27.12.2017 року № 5 та копію накладної від 27.05.2018 року на купівлю ОСОБА_1 будматеріалів на суму 209,00 грн. (а.с. 67-68).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 , який знаходиться з позивачем у приятельських відносинах, повідомив суду, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були, як між батьком та сином. Коли мати захворіла ОСОБА_12 їздив на квартиру, де вона жила з вітчимом, жив там два роки, а після смерті матері «забрав» батька до себе на АДРЕСА_5 , номер квартири свідок не пригадав. ОСОБА_2 жив з ОСОБА_1 до своєї смерті. ОСОБА_1 має дружину, з якою жив по Набережній Автострадній, 7.

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , сусідка позивача, повідомила, що з п`яти років ОСОБА_1 жив зі своїми батьками на АДРЕСА_5 . З батьками завжди мав теплі стосунки. Коли у 2017 році мати позивача захворіла, то ОСОБА_1 жив з ними по АДРЕСА_6 . Оскільки квартира однокімнатна, то спад позивач на кухні на розкладушці. Свідок на свята навідувала батьків позивача. По місцю реєстрації ОСОБА_1 бував не дуже часто. Коли мати позивача у 2019 році померла, то він переїхав до себе на АДРЕСА_5 і «забрав» батька з собою, а влітку вони жили на дачі. Відносини між ними були, як між рідними. ОСОБА_1 має дружину, яка жила по АДРЕСА_5 . Чи вів позивач із дружиною спільне господарство свідку не відомо.

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 повідомила, що є сестрою позивача. Їх батьки жили по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 на АДРЕСА_5 . З 2017 року, коли захворіла мати позивача, він переїхав до неї і постійно проживав по місцю мешкання батьків. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_5 і оскільки вітчим ОСОБА_2 не міг без матері обходитися, ОСОБА_1 вирішив, що бути продовжувати жити разом з вітчимом. Вони жили на дачі за межами м.Харкова і періодично приїздили на квартиру по АДРЕСА_6 . у цій квартирі брат також робив усі ремонтні роботи.

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 повідомила суду, що вона є невісткою позивача. За словами свідка з 2017 року позивач переїхав на АДРЕСА_7 , де проживав по місцю мешкання його батьків ОСОБА_4 , оскільки мати ОСОБА_1 сильно хворіла. Свідок та син позивач регулярно раз на тиждень навідували ОСОБА_1 та його батьків. Господарство ОСОБА_1 з батьками вів спільне, займався ремонтними роботами в квартирі. Після смерті матері позивача, він вирішив «забрати» ОСОБА_2 жити до себе на АДРЕСА_5 , а влітку вони проживали да дачі, іноді їздили на АДРЕСА_7 .

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки вищевказаним показанням свідків, які відповідачем не спростовані, та які у їх взаємозв`язку свідчать про те, що позивач не менше 5-ти років перебував зі спадкодавцем ОСОБА_2 у близьких відносинах, спадкодавець довіряв позивачу ключі від своєї квартири, за його ініціативою той переїхав до його квартири та ночував, опікувався його станом здоров`я, забезпечував його харчуванням.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 з вітчимом ОСОБА_2 підтверджується актом від 20 лютого 2023 року, підписами мешканців будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , де позивач зареєстрований, його участю у проведенні ремонтних робіт балкону за місцем реєстрації померлої ОСОБА_5 , показаннями свідків.

Як повідомила свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 мати ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , після чого позивач продовжував жити разом з вітчимом, жили на дачі за межами м.Харків и і періодично приїздили в квартиру по АДРЕСА_6 .

Суд на підставі показань свідків встановив факт піклування та догляду ОСОБА_1 , за ОСОБА_2 , але всупереч вимог ст. 263 ЦПК України не обґрунтував належними і допустимим доказами, чому він не взяв показання свідків про те, що такі відносини позивача зі спадкодавцем мали тривалий характер, принаймні не пізніше 2017 року.

При цьому відповідач не надав до суду доказів на спростування показань свідків, а тому у суду не було підстав вважати ці показання недостовірними та недостатніми для висновку про наявність між позивачем та спадкодавцем, який за віком міг бути його батьком, притаманних між людьми такого віку тривалих сімейних відносин. Наведені з цього приводу заперечення відповідача про те, що позивач офіційно не розлучився зі своєю дружиною не спростовують можливості виникнення фактичних сімейних відносин, які склалися між позивачем та спадкодавцем, які є відмінними від відносин дружити та чоловіка, а тому можуть складатися під час перебування позивача у шлюбі.

Той факт, що позивач не надав до суду документів про ведення ним зі спадкодавцем спільного господарства, не спростовує встановлених судом на підставі показань свідків тих обставин, що позивач повністю опікувався життям спадкодавця, що з огляду на їх тривале спільне проживання та наявності спільних інтересів, про що повідомили свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , є ознакою ведення спільного господарства. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки, що спадкодавець сам вважав їх відносини з позивачем близькими до відносин батька з сином, про що підтверджено показаннями свідків.

Окрім цього, рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15.08.2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 07.05.2024 та постановою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 638/2270/23 позов ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких обставин, оцінюючи їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що між позивачем та спадкодавцем виникли відносини, які є більш близькими, аніж надання допомоги одинокій літній людині. З огляду на те, що спадкодавець не переоформлював право користування своєю квартирою на позивача, їх відносини ґрунтувались на довірі та не мали формального характеру, відсутність прізвища позивача у платіжних документах по сплаті комунальних послуг не спростовує показань позивача, допитаного в якості свідка, що саме він сплачував за комунальні послуги під спільного проживання зі спадкодавцем протягом не менше п`яти років до дня смерті останнього.

У ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно правових висновків, які були висловлені ЄСПЛ у справі «Хамідов проти Росії» (CASE OF KHAMIDOV v. RUSSIA, Заява № 72118/01, остаточне рішення від 06.02.2008, п.п. 174, 175) рішення національних судів у провадженні можна вважати вкрай довільними, що порушує гарантії права на справедливий суд, ст. 6 ЄКПЛ, якщо національні суди фактично встановлюють крайній і недосяжний стандарт доказів (extreme and unattainable standard of proof) для заявника, внаслідок чого його вимога в жодному разі не могла мати навіть найменшої перспективи успіху.

У вказаній справі «Хамідов проти Росії» такий недосяжний стандарт доказування був встановлений національними судами в ситуації, коли у справі були відсутні докази на спростування тих доказів, які були прийняті судом на користь вимог заявника, а національний суд без належного мотивування вважав їх недостатніми.

Колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України враховує вказані правові висновки ЄСПЛ у справі «Хамідов проти Росії» та вважає, що суд першої інстанції за відсутності покликання на конкретні докази, які спростовують надані позивачем докази, які підтверджують підстави його позовної заяви, які є достатніми для застосування вказаної норми ч. 5 ст. 1224 ЦК України встановив для позивача непропорційний та недосяжний стандарт доказування, що за відсутності з боку ХМР доказів на підтвердження її заперечень проти аргументів заявника порушує принцип рівності сторін щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом щодо доведення своєї процесуальної позиції, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, та покладає на позивача надмірний процесуальний обов`язок доказування та не відповідає основному завданню цивільного судочинства, визначеного у згаданій вище нормі ст. 2 ЦПК.

З урахуванням вищевказаного слід визнати доведеним юридичний факт, що позивач був пов`язаний зі спадкодавцем ОСОБА_2 спільним побутом та взаємними правами і обов`язками - проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відповідно до статті 1264 ЦК України має право спадкування за законом у четверту чергу.

Наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та в результаті відтворення показань свідків в суді апеляційної інстанції, а відповідач всупереч свого процесуального обов`язку вказаних обставин належними доказами не спростував, його заперечення мають лише характер припущень, на яких відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися.

Виходячи з наведеного, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального та процесуального права, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду, та в частині відмови про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю ухвалює нове рішення про задоволення позову про встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю протягом останні п`ять років по день смерті спадкодавця. В інший частині позов про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивач має право на відшкодування понесених судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 3028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук