Справа № 756/388/17
Провадження № 4-с/756/21/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Примак-Березовської О.С.

за участю секретаря - Смоляр І.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Секрета Олега Миколайовича, божник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Розрахунковий Центр»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Секрета О.М. (далі - державний виконавець). Стверджує, що при винесенні оскаржуваного повідомлення від 17 лютого 2025 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа №756/388/17 від 03 липня 2019 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва, порушено його права, як стягувача.

В обґрунтування скарги зазначив, що застосування державним виконавцем пункту 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним, оскільки положення цього пункту стосуються випадків, коли виконавчий лист не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби чи приватним виконавцем. Натомість, державним виконавцем у оскаржуваному повідомленні зазначено, що виконавчий документ відноситься до підвідомчості іншого органу державної виконавчої служби, що виключає застосування вказаних положень Закону.

Таке рішення державного виконавця скаржник вважає незаконним, просить скасувати його та зобов`язати повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином. Про поважність причин неявки, суд не повідомляли. При цьому, скаржник у своїй скарзі зазначив про розглядсправи без його участі.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 450 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду скарги.

Повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що згідно з додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року у справі № 756/388/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий Центр», третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживачів, стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 8800,00 грн.

На виконання цього рішення судом видано виконавчий лист, на підставі якого ОСОБА_1 звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Повідомленням головного державного виконавця Секретою О.М. від 17 лютого 2025 року повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, оскільки сума стягнення за рішенням суду становить менше 25 млн грн і боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься за підвідомчістю до Другого відділу ДВС у м. Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Стягувачу роз`яснено, що оригінал виконавчого документу в подальшому необхідно повторно пред`явити на вказану адресу підвідомчого органу державної виконавчої служби.

Повертаючи без виконання виконавчий документ, головний державний виконавець посилався на пункт 9 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з вимогами статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пункт 5 частини 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачає, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Пунктами 9 і 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно з абзацами чотири і п`ять пункту 4 розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень. Затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція) відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 4 розділу III Інструкції виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону (Закону України «Про виконавче провадження»), про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Таким чином, оскільки сума стягнення за вказаним виконавчим документом становить 8800,00 грн, що значно менше за 25 млн грн, а боржник зареєстрований за адресою: м.Хмельницький, вул. Кам`янецька, 82, офіс 2, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) дійшов правильного висновку, що таке виконавче провадження непідвідомче йому та зазначив про належну підвідомчість примусового виконання - Другий відділ ДВС у м. Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Посилання у оскаржуваному повідомленні на вимоги пункту 9 замість пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», суд розцінює, як формальну помилку державного виконавця, що не впливає на зміст такого рішення та не втручається у безпосередні права стягувача, якому роз`яснено підставу повернення виконавчого документу та порядок подання до належного органу виконавчої служби за підвідомчістю.

При цьому суд наголошує, що скасування правомірного за змістом рішення державного виконавця, лише з підстав не відповідності його формі у частині посилання на процесуальну статтю відповідного закону, є проявом «надмірного формалізму», що суперечить численним висновкам Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою тлумачення цього поняття національними судами, надмірний формалізм - це, здебільшого, негативне оціночне поняття, яке означає безумовну вимогу дотримуватися процедур, визначених законодавством, у ситуації, за якої негативні наслідки поступаються принципу розумності (доцільності, раціональності). Водночас, за загальним правилом правозастосування - суть, завжди переважає над формою.

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (пункт 29 Рішення ЄСПЛ у справі «Walchli v. France»). При застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (пункт 33 Рішення ЄСПЛ у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, суд вважає, що у даному випадку йдеться про формальну помилку та/або описку державного виконавця, у частині посилання на вимогу неправильного пункту частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», що не вплинуло на зміст, суть та мету такого рішення, і не порушило права стягувача на пред`явлення вказаного виконавчого документу для виконання за належною підвідомчістю.

Згідно з частиною 3 статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 244, 259, 260, 268, 352, 353, 450, 451 ЦПК України -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Секрета Олега Миколайовича, божник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Розрахунковий Центр».

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 9 квітня 2025 року.

СУДДЯ О.С. Примак-Березовська