"27" березня 2025 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року

м.Харків

Справа 642/5386/23

Провадження 2/642/139/25

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Петрової Н.М.

за участю секретаря судового засідання Падалка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2023 року до Ленінського районного суду м.Харкова надійшла позовна заява представника позивача Сердюк Г.О. - адвоката АО «Харківська юридична компанія «АЛЬФА-АЛЕКС» Сеника С.Г., який діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу марки «NISSAN QASHQAI» 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 в розмірі 182 264, 88 грн., визнати за ОСОБА_1 право власності на майнових прав на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частину грошових коштів у національній та іноземній валюті, які містяться на банківських рахунках та депозитних вкладах на ім`я ОСОБА_2 та/або ФОП ОСОБА_2 у період з 24.11.2017 по 18.09.2023 року, судові витрати покласти на відповідача.

Позовна заява обгрунтована тим, щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2017. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.10.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Від сумісного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто спільне майно, а саме:

1. 08.04.2021 було придбано транспортний засіб, автомобіль «NISSAN QASHQAI».

2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , вартістю станом на дату подання позову - 364 529, 76 грн.

2. Нерухоме майно: об?єкт житлової нерухомості, житловий будинок літ «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер: 55132793 від 13.11.2020 на підставі: договору купівлі-продажу серія та номер: №570 від 13.11.2020, вартістю відповідно до висновку незалежної експертної оцінки про вартість майна - 932 289 грн.

Щодо поділу автомобіля, позивач зазначає, що він є неподільною річчю. Тому, так як ст.183 ЦК України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, еподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За таких обставин, транспортний засіб є річчю, яку не можливо поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. ІІ ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов?язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майном, яке може оцінюватися, вважаються об?єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід?ємні частини), об?єкти незавершеного будівництва, майбутні об?єкти нерухомості, машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, у тому числі об?єкти права інтелектуальної власності: цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Відповідно до Висновку зі звіту з незалежної оцінки майна ТОВ «Консалтинг - Експерт оціночна вартість транспортного засобу складає: 364 529, 76 грн.

Таким чином, позивач зазначає, що право власності на транспортний засіб марки «NISSAN OASHOAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 має бути визнано за Відповідачем, як особою яка фактично користується ним, а останній зобов?язаний компенсувати Позивачу вартість частки у вказаному майні, в розмірі вартості транспортного засобу, що становить 182 264, 88 грн. (364 529, 76: 2 = 182 264,88).

Щодо поділу поділу нерухомого майна позивач вказує, що відповідно до ст. 190 ЦК України, майном як особливим об?єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки. Як вже зазначалось, за ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов?язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

У Постанові Верховного суду України від 02 вересня 2020 року (справа № 318/1863/17) суд дійшов таких висновків: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від встановлено шлюбним договором чи законом. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, майно, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 5 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї.

Так, Відповідач «13» листопада 2020 року за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок літ «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер: 55132793 від 13.11.2020 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: № 570 від 13.11.2020.

Оскільки такий договір було укладено Відповідачем під час перебування у шлюбі, то відповідно до приписів наведених вище норм ЦК та СК України, вважається, що право власності на частку зазначеного житлового будинку повинно бути визнано і за Позивачем.

Таким чином, Позивач вважає, що за нею має бути визнано право власності на майнових прав на об?єкт нерухомого майна: житловий будинок літ «А-І» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно поділу грошових коштів, які містяться на банківських рахунках та

депозитних вкладах на ім?я Відповідача у період з 24.11.2017 по 18.09.2023 роки.

Відповідач зареєстрований як фізична особа - підприємець ФОП ОСОБА_2 (реєстраційний номер: НОМЕР_3 ) та є платником Єдиного податку (вид діяльності: розроблення стандартного програмного забезпечення, інші види діяльності у сфері розроблення програмного забезпечення, оброблення даних) та систематично отримує дохід, який перераховується на рахунок ФОП ОСОБА_2 в АК КБ ПРИВАТБАНК (№ рахунку невідомий), такі оплати надходять систематично, в фіксованому розмірі на банківський рахунок Відповідача.

В подальшому Відповідач перерозподіляє грошові кошти на рахунки, відкриті в інші банківських установах, а саме: АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОЛНИЙ БАНК (), АТ «СЕНС БАНК» (), АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (Monobank) (), АТ «ОТП БАНК, (), АТ «УКРСИББАНК» ().

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою

врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі ст. 52 ШК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, окрім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, якщо майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від «13» червня 2016 року № 6-1752ц15 та у Постанові ВСУ від 02.09.2020 у справі № 318/1863/17.

Відповідно до Роз?яснення Міністерства юстиції України «Статус фізичної особи-підприємця: проблеми застосування законодавства» від 14.01.2011р. - чинне законодавство не виділяє такого суб?єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов?язаннями, пов?язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Отже, суб?єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб?єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №920/50/19, постанови Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №916/2437/17, від 03.02.2021р. у справі №902/655/19, від 01.06.2021р. у справі №910/15940/20, від 07.09.2021р. у справі №918/139/21).

При цьому, за висновками судів, юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які впливають з її цивільної право- та дієздатності. Дохід від провадження діяльності ФОП - одного з подружжя не може трансформуватись в особисту приватну власність в силу імперативних положень ст.ст.60-61 СК України.

В силу вказаних вище положень СК України та сформованої судової практики, грошові

кошти, що перебувають на рахунках з дня укладання шлюбу та по час припинення шлюбних відносин як Позивача так і Відповідача відносяться до спільного майна подружжя, кожен з яких має право на їх частину.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 25 000 грн. та сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 25.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано з АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», АТ «СЕНС БАНК», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», АТ «ОТП БАНК, АТ «УКРСИББАНК» відомості про відкриті рахунки поточні, розрахункові, карткові, депозитні, кредитні та будь-які інші, виписки по відкритим рахункам, інформацію про відкриті та наявні депозитарні (сейфові, банківські) комірки, індивідуальні банківські сейфи (на праві оренди) на ім?я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), як фізичної особи та фізичної особи- підприємця в період з 24.11.2017 по 18.09.2023 (Т.1 а.с.35-36).

10.11.2023 до суду від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надійшла відповідь на виконання ухвали Ленінського районного суду від 25.09.2023 щодо відсутності в АТ «Універсал Банк» банківських рахунків, відкритих на ОСОБА_2 за період з 24.11.2017 по 18.09.2023 (Т.1 а.с.56-57).

13.11.2023 від АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до суду надійшла відповідь № КНО-07.8.6/5188БТ від 06.11.2023 за результатами розгляду ухвали Ленінського районного суду від 25.09.2023, відповідно до якої на ОСОБА_2 за період з 24.11.2017 по 18.09.2023 в банку рахунки не відкривалися (Т.1 а.с.58-59).

13.11.2023 від АТ «УКРСИББАНК» надійшла відповідь № 29-4-01/12/65 від 08.11.2023 про те, що ОСОБА_2 за період з 24.11.2017 по 18.09.2023 в банку рахунки не відкривав, в облікових системах банку не знайдений (Т.1 а.с.60-61).

16.11.2023 АТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд, що ОСОБА_2 не має в банку відкритих рахунки (Т.1 а.с.62-63).

17.11.2023 від АТ «СЕНС БАНК» до суду надійшла відповідь № 15747-БТ-44.2/2023 від 10.11.2023, що ОСОБА_2 не є клієнтом банку, рахунки на його ім`я не відкривалися (Т.1 а.с.64-65).

16 січня 2024 від представника відповідача ОСОБА_2 адвокатат Оніпка Є.А., який діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги, до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд розглядати справу з врахуванням позиції відповідача, а саме: стосовно поділу сумісно набутого транспортного засобу - відмовити, залишивши автомобіль в спільній частковій власності; стосовно нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити, визнавши за Позивачем право власності на частину будинку; стосовно вимоги Позивача про визнання за нею права власності на частину коштів на рахунках відповідача за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023 року відмовити в повному обсязі.

Відзив обгрунтований тим, що відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка с рівними. Майно, що с об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спр може бути вирішений судом.

За змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускаеться лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружня грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв?язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов?язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення

ч.ч.4,5.ст.71 СК України щодо обов?язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на

депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли кожен з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть буги реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній власності. Отже,якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а це подільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 №6-2670цс16. Таким чином вважає, що позовна вимога Позивача шодо стягнения з відповідача

на її користь вартості частки автомобіля с необгрунтованою, так відповідач не вносив і не має наміру вносити кошти на депозит суду через фінансові обставини, військові дії, погашення існуючої заборгованості перед Позивачем по виплаті аліментів. Просить суд визначити ідеальні частки подружжя при поділі автомобіля з залишенням його в спільній частковій власності.

Стосовно поділу перухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач зазначає наступне.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу. належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності

подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тому, придбаний під час шлюбу житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає розподілу в ідеальних частках по частині кожному з подружжя.

Стосовно поділу грошових коштів, які містяться на банківських рахунках відповідача за зазначений Позивачем період, то Відповідач категорично заперечує проти даної позовної вимоги з наступних причин.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або бішше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якшо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин. необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається. що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема. грошовими коштами, які перебувають на банківських рахункал, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.

Відповідач вказує, що всіма коштами, отриманими під час здійснення ним підприємницької діяльності, він розпоряджався в інтересах сім?ї, а тому вимога Позивача про визнання за нею права власності на частину коштів на рахунках відповідача за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023 року є такою, що не грунтується на законі і не може бути задоволена. Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 липня 2023року по справі № 295/98/21 (провадження №61-4943св23.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, відповідач заперечує щодо заявленого позивачем саме такого розміру судових витрат, так як відсутній детальний розрахунок витрат на правову допомогу, акт виконаних робіт (Т.1 а.с.99-111).

Ухвалою суду від 25.01.2024 витребувано у Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області наявну інформацію, яка значиться на обліках ДПС щодо отримання доходів (в тому числі спадщини, переказів, подарунків тощо) за період з 24.11.2017 по теперішній час громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ; інформацію про відкриті банківські рахунки (поточні, розрахункові, карткові, депозитні, кредитні та будь-які інші) на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_5 як фізичної особи та фізичної особи-підприємця, вказавши номер рахунку та установу банку, в якому відкритий рахунок (Т.1 а.с.126).

20.02.2024 до суду від Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області надійшла інформація на виконання ухвали суду від 25.01.2024, відповідно якої підприємець ОСОБА_2 перебуває на податковому обліку в Головному управлінні Державної податкової служби України у Харківській області (Холодногірський район) з 13.01.2020 та здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, 3 група, ставка 5%. Надано інформацію щодо задекларірованого доходу, копії відомостей про банківські рахунки ФОП ОСОБА_2 , копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору ОСОБА_2 (Т.1 а.с.136-143)

Ухвалою суду від 25.04.2024 повторно витребувано у АТ КБ «Приватбанк», АТ «СЕНС БАНК», АТ «ПУМБ» наявну інформацію (із зазначенням номера рахунку, дати відкриття та закриття) про всі банківські рахунки (депозитні, поточні, тощо), які були відкриті на ім?я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), як фізичної особи та фізичної особи-підприємця до 18.09.2023, а також витребувати банківські виписки про рух грошових коштів по кожному з таких рахунків за період з 24.11.2017 по 18.09.2023, а також інформацію про залишок коштів на таких рахунках станом на 18.09.2023 (Т.1 а.с.163-164).

06.05.2024 до суду надійшла інформація з АТ «ПУМБ» на виконання ухвали суду від 25.04.2024, відповідно до якої зазначений залишок коштів станом на 18.09.2023 на ім?я ОСОБА_2 (Т.1 а.с.166).

07.05.2024 до суду надійшла інформація з АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду від 25.04.2024, відповідно до якої зазначений залишок коштів станом на 18.09.2023 на ім?я ОСОБА_2 (Т.1 а.с.169-179).

20.05.2024 до суду надійшла інформація з АТ «СЕНС БАНК» на виконання ухвали суду від 25.04.2024, відповідно до якої зазначено інформацію про рахунки, виписки про рух коштів за період з 24.11.2017 по 18.09.2023 на ім?я ОСОБА_2 (Т.2 а.с.1-250, Т.3 а.с.1-246, Т.4 а.с.1-188).

18.07.2024 до суду надійшла заява представника позивача адвоката Лисенко О.В. про збільшення позовних вимог, відповідно якої позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки «NISSAN QASHQAI» 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину спільних грошових коштів, які були отримані ОСОБА_2 у якості доходу від здійснення підприємницької діяльності у розмірі 1 602 486,83 грн., стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір та інші судові витрати (Т.4 а.с.206-212).

Ухвалою суду від 18.07.2024 прийнято в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки «NISSAN QASHQAI» 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину спільних грошових коштів, які були отримані ОСОБА_2 у якості доходу від здійснення підприємницької діяльності у розмірі 1 602 486,83 грн., стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір та інші судові витрати (Т.4 а.с.220-222).

Ухвалою суду від 17.09.2024 підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду, викликано свідків в судове засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (Т.4 а.с.233-234).

Позивач та її представники адвокати Лисенко О.В., Стрикаль М.В. в судове засідання не з`явилися, належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце слухання справи, надали суду заяву про проведення судового засідання за їх відсутності, підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити (Т.5 а.с.18).

Відповідач та його представник адвокат Оніпко Є.А. в судове засідання не з`явилися, належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце слухання справи, надали суду заяву про проведення судового засідання за їх відсутності, підтримали вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву, а саме:стосовно поділу сумісно набутого транспортного засобу - відмовити, залишивши автомобіль в спільній частковій власності; стосовно нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити, визнавши за кожним з сторін право власності на частину будинку; стосовно вимоги Позивача про визнання за нею права власності на частину коштів на рахунках відповідача за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023 року відмовити в повному обсязі, зменшити розмір витрат на правову допомогу до 5000 грн. (Т.5 а.с.19-20).

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно частини першою статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. The United Kingdom), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Так, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_6 , 24.11.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб в Харківському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, актовий запис №5039 (Т.1 а.с. 24).

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.10.2023 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 13.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №570, в період шлюбу ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 кв.м. Житловий будинок розташований за земельній ділянці 0,0378 га, кадастровий номер :04:051:0015 (Т.1 а.с.26-29).

Відповідно п.3 вказаного Договору, вартість будинку складала 1 409 815 грн.

Відповідно до висновку експерта, складеного ТОВ «Консалтинг-Експерт І», наданого позивачем ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 кв.м. станом на 11.09.2023 становить 932 289 грн. (Т.1 а.с.33).

Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 кв.м. станом на 15.12.2023, складеного ТОВ «АН «Схід 2007» на замовлення відповідача, середня ринкова вартість об`єкта оцінки складає 1 747 500 грн. (Т.1 зв.а.с.100).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна,встановлено, що право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 25).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія НОМЕР_7 , 08.04.2021 ОСОБА_2 придбав в період шлюбу з позивачем транспортний засіб «NISSAN QASHQAI».

2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 (Т.1 а.с.30-31)

Отже, з матеріалів справи вбачається, а також не заперечується сторонами, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , та транспортний засіб «NISSAN QASHQAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: АX5693КЕ придбано в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний Кодекс України.

Так, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з положеннями ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилами ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2024 в рамках справи № 369/7426/21, провадження № 61-15433св23 ві.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто, надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Отже, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Вказана позиція підтримана 01 серпня 2024 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 723/2176/16-ц, провадження № 61-12222св22 (ЄДРСРУ № 120888813).

Зі змісту зазначених норм випливає, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, а саме, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові 02 червня 2021 року у справі № 394/876/17, провадження № 61-16050св20.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частинами 1, ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 0,0378 га, кадастровий номер :04:051:0015 набутий подружжям за час шлюбу, тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжяОСОБА_2 та ОСОБА_1 та підлягає поділу між ними в рівних частинахпо частині кожному з подружжя.

Щодо розподілу між подружжям транспортного засобу «NISSAN QASHQAI».

2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , набутого подружжям за час шлюбу, суд зазначає наступне.

Так, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від16 червня 2021 року у справі №559/609/15 (провадження № 61-8033св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 30 серпня 2022 року у справі № 154/2487/16 (провадження № 61-20752св21), від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483св22).

Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19).

Відповідно до висновку експерта, складеного ТОВ «Консалтинг-Експерт І», наданого позивачем ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки - транспортного засобу «NISSAN QASHQAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , станом на 11.09.2023 становить 364 52,76 грн. (Т.1 а.с.32).

Згідно висновку про вартість майна КТЗ легкового автомобіля «NISSAN QASHQAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , складеного ТОВ «Аргумент Експерт» на замовлення відповідача, станом на 18.12.2023 його вартість складає 345 500 грн. (Т.1 а.с.103-107)

Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною шостою статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, до висновку експерта від 11.09.2023, складеного ТОВ «Консалтинг-Експерт І» та наданого позивачем ОСОБА_1 , не надано даних щодо кваліфікації оцінювача ОСОБА_10 , а саме: копії сертифікатів, свідоцтва про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, не зазначена методика визначення вартості КТЗ, яким чином проводився розрахунок вартості об`єкту оцінки, не долучено до висновку жодних додатків.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 20 травня 2020 року у справі №201/12712/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі 303/2642/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 676/90/17-ц.

З урахуванням викладеного, суд визнає висновок експерта від 11.09.2023, складеного ТОВ «Консалтинг-Експерт І» неналежним та недопустимим доказом,

Суму грошової компенсації суд визначає з урахуванням наданого відповідачем звіту про вартість спірного автомобіля, за яким станом на 18.12.2023 його вартість складає 345 500 грн., з яких половина складає 172 750 грн.

Суд, в порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям, а саме транспортного засобу марки «NISSAN QASHQAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 прийшов до висновку про необхідність залишення його в особистій приватній власності відповідача ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь позивача ОСОБА_1 172 750 грн. грошової компенсації за частку спільного автомобіля.

Щодо визнання грошових коштів, внесених відповідачем на розрахункові рахунки у банківських установах, та його доходи, як ФОП від здійснення підприємницької діяльності, за час шлюбу за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023 року спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частину грошових коштів у розмірі 1 602 486,83 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, види діяльності: комп`ютерне програмувння, діяльність з керування комп`ютерним устаткованням, оброблення даних, розміщення інформації на веб вузлах і пов`язана з ними діяльність, консультування з питань інформатизації, інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем (Т.1 а.с.116-117).

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 перебуває на податковому обліку в Головному управлінні Державної податкової служби України у Харківській області (Холодногірський район) з 13.01.2020 та здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, 3 група, ставка 5%. Надано інформацію щодо задекларованого доходу, копії відомостей про банківські рахунки ФОП ОСОБА_2 , копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору ОСОБА_2 .

Так, задекларований дохід ФОП ОСОБА_2 за 2020 становив 587 784 грн., за 2021 801 571,66 грн., за 2022 1 319 245,71 грн., за 2023 1 360 671,04 грн. (Т.1 а.с.136-143)

Як ФОП ОСОБА_2 в процесі своєї діяльності за період з 24.11.2017 по 18.09.2023 відкривав рахунки (депозитні, поточні тощо) у АТ КБ «Приватбанк», АТ «СЕНС БАНК», АТ «ПУМБ» (Т.1 а.с.163-164).

Згідно положень статей 355, 368, 369 ЦК України, статей 60, 65 СК України, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, а саме те, що чоловік та дружина розпоряджаються таким майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.

Тобто, за час подружнього життя, кошти на рахунках будь-кого з подружжя, використовуються з відома подружжя та в інтересах сім`ї.

Така позизія знайшла відображення в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року (справа №295/98/21, провадження № 61-4943св23).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що грошові кошти, внесені відповідачем ОСОБА_2 на розрахункові рахунки у банківських установах, та його доходи, як ФОП від здійснення підприємницької діяльності, за час шлюбу за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023, були спільною сумісною власністю подружжята використовувались в інтересах сім?ї, а тому вимога Позивача про визнання за нею права власності на частину коштів, отриманих від здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності за період з 24.11.2017 року по 18.09.2023 року є такою, що не грунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню.

Позивач під час розгляду справи не зверталася до суду з вимогами про розподіл залишку грошових коштів, які перебували на рахунках відповідача на момент розірвання шлюбу 26.10.2023.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положеньстатті 59 Конституції України(справа про право на правову допомогу)передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати,які мають розумний розмір.

Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Позивач у уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 30 000 грн. (Т.4 а.с.211)

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, суду надано Договір № 113 про надання правової допомоги від 29.08.2023, укладений між Сердюк Г.О. та адвокатським об`єднанням «Харківська юридична компанія «Альфа-Лекс» в особі Сеника С.Г., відповідно до якого загальний розмір наданої правової допомоги визначається у Додаткових угодах, які є невідємною частиною Договору.

До матеріалів справи не надано жодної Додаткової угоди, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не долучено документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.

В судових засіданнях приймали участь інші представники позивача адвокати Стрикаль М.В. Лисенко О.В., надано Договори про надання правничої допомоги, але не надано також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не долучено документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Враховуючи клопотання відповідача щодо зменшення витрат на правову допомогу, обсяг виконаної адвокатами роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, суд дійшов висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомоги з врахуванням складності справи.

У відповідності до положень ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Частиною 5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. (Т.1 а.с.1, Т.4 а.с.205)

Позовні вимоги задоволено частково (46,1 %), таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_11 судовий збір у розмірі 6 979,54 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 6, 7, 12, 13, 43, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя- задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 78,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям транспортний засіб марки «NISSAN QASHQAI», 2010 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 - залишити в особистій приватній власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 172 750 (сто сімдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят грн.) грн. грошової компенсації за частку спільного автомобіля.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 979,54 (шість тисяч девятсот сімдесят девять грн. 54 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_8 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Стрикаль Максим Вікторович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5471, видане Радою адвокатів Донецької області 24.04.2019, адреса: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: адвокат Лисенко Олена Василівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 446, видане Полтавською обласною КДКА 27.12.2005, адреса: 61052, м.Харків, вул.Чеботарська, 11, к.7.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_10 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Оніпко Євген Анатолійович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 502, видане Полтавською обласною КДКА 28.12.2006, адреса: 36000, м.Полтава, вул.Європейська, 18 А, к.6.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 07.04.2025.

Суддя Наталя ПЕТРОВА