ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 638/18703/21

провадження № 22-ц/818/462/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Латки І.П.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 серпня 2001 року до 31 жовтня 2021 року у розмірі 90005 грн 05 коп., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 2095 грн 74 коп та 5088 грн 89 коп. інфляційних витрат, а всього заборгованість у розмірі 97189 (дев`яносто сім тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн 68 коп., вирішити питання судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 17 серпня 2016 року до 31 жовтня 2021 року у розмірі 90005 грн 05 коп., з урахуванням 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 2095 грн 74 коп. та індексу інфляції у розмірі 5088 грн 89 коп., а всього заборгованість у розмірі 97189 грн 68 коп. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2270,00 грн, тобто по 1135 грн з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом першої інстанції не застосовано строку позовної давності, чим проігноровано заяву відповідачів. Також вказує, що судом порушено вимоги чинного законодавства під час застосування практики Верховного Суду, оскільки до правовідносин безпідставно застосовані норми ст.264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності. Вказує, що відповідачами не переривався строк позовної давності, оскільки сума заборгованості сплачена ними не була, з моменту її першої сплати, а тому вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати висновок Верховного Суду, в якому зазначено: якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості. Оскільки, позивачем КП «Харківські теплові мережі» при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що у грудні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: . АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надає КП «Харківські теплові мережі» , облік нарахувань та оплат за які здійснюються за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Позивач надає відповідачам послуги з централізованого теплопостачання.

Особистий рахунок № НОМЕР_2 відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

В обґрунтування розміру позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» зазначило, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Відповідачі є споживачами вказаних послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за комунальні послуги з теплопостачання не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість: за надані послуги з теплопостачання за період з 01 серпня 2001 року до 31 жовтня 2021 року у розмірі 90005 грн 05 коп. У зв`язку з наявністю заборгованості на прострочену суму позивачем також нараховані інфляційні витрати у розмірі 5088,89 грн та 3% річних у розмірі 2095,74 грн. Позивач посилався на те, що відповідачем не в повному обсязі виконуються обов`язки щодо сплати вартості послуг з теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

При цьому правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено обов`язок з оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 3661, ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність та оплатила в порядку та на умовах цього договору квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 29 серпня 2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договорів найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями.

Приписами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції докази свідчать, що відповідач ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, та ОСОБА_2 , як споживач житлово-комунальних послуг, були зобов`язані сплачувати спожиті житлово-комунальні послуги, зокрема послуги з теплопостачання, протягом періоду з 17 серпня 2016 року до 31 жовтня 2021 року.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що до набуття у власність квартири, тобто до 17 серпня 2016 року, у відповідачів був відсутній обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, оскільки з дослідженого в судовому засіданні Договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року, реєстровий № 3661, не вбачається, що ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання сплатити заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг, які виникли за вказаною адресою до підписання договору купівлі-продажу.

Оскільки з Відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, де зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачам послуг, їх вартість, згідно встановлених тарифів, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати, КП «Харківські теплові мережі не здійснювало нарахувань за послуги з теплопостачання за період 01 серпня 2001 року до 30 вересня 2016 року, заборгованість утворилася за період з 01 жовтня 2016 року до 31 жовтня 2021 року і складає 90005,05 грн.

За таких обставин, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги з теплопостачанняза період з 17 серпня 2016 року до 31 жовтня 2021 року.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності судова колегія зазначає наступне.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі подана заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не в повному обсязі виконував свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі».

Висновок суду першої інстанції щодо переривання перебігу строку позовної давності, оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково сплачували заборгованість за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги є необґрунтованим. Тому судова колегія не погоджується з розміром стягнення, оскільки судом стягнута сума поза межами строку позовної давності.

Позивачем нарахована заборгованість за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2021 року, відповідачі заявили про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В такому разі слід дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові за № 6-43цс17 від 22 березня 2017 року.

Вирішуючи питання про розмір стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, районним судом не враховано заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Суд першої інстанції безпідставно застосував вимоги чинного законодавства щодо переривання позовної давності, оскільки позивачем до суду не надано доказів, що сплата відповідачами за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води відбувалась на погашення заборгованості, що виникла у період до квітня 2017 року, і доказів погашення визначеної районним судом заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води відповідач не надав.

Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено покладення обов`язку по сплаті за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у зазначений період.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.

Тобто, Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину".

З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 31 січня 2019 року, а Закон No 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин із 12 березня 2020 року позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за послуги з теплопостачання у межах строку давності (за період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року) і складає 79 855,39 грн.

Посилання представника апелянта на незастосування судом першої інстанції строку позовної давності при стягненні 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що інфляційні втрати та 3% річник КП «ХТМ» нараховані з листопада 2018 року по жовтень 2021 року, тобто в межах строку позовної давності у відповідності до вимог чинного законодавства.

Отже посилання представника апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства при обрахуванні інфляційних втрат та 3 % річних є безпідставними.

Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню: три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 2095 грн 74 коп, та 5088 грн 89 коп. інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що КП «Харківські теплові мережі», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2 270,00 грн судового збору (а.с.1).

Позовні вимоги задоволено на 87,51 %.

Таким чином, з відповідачів необхідно стягнути на користь КП «Харківські теплові мережі» 1 986,48 грн за подачу позивачем позову до суду.

Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 12,49 %, тому з КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 425,28 грн (12,49% від 3405 грн).

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» слід стягнути судовий збір у розмірі 1 561,20 грн (1986,48-425,28), по 780,60 грн з кожного.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 липня 2024 року -змінити.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання, за період з 02.04.2017 року по 31.10.2021 року з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, у розмірі 87 040,02 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір по 780,60 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 08.04.2025 року.