ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/602/25Головуючий по 1 інстанції
Справа № 691/1504/23 Категорія: 311020000 Синиця Л. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Виконавчий комітет Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури і спорту;

особа, яка подала апеляційну скаргу Виконавчий комітет Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури і спорту,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 54196 грн 80 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 14.08.1991 по 30.08.2023 працював в галузі освіти. З 04.08.2000 позивача призначено директором Старосільської СШ. 04.05.2023 Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області у справі № 691/1090/20 ухвалено рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ № 24-к від 28.08.2020 про звільнення з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП та поновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі № 691/1090/20, рішення суду першої інстанції від 04.05.2023 в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору скасовано, прийнято в цих частинах нову постанову, якою стягнуто з Виконавчого комітету Мліївської сілької ради на користь ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 01.09.2021 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122426,70 грн з відрахування з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законом; здійснено перерозподіл судових витрат; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

30.08.2023 позивача звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін. Виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2020 по 31.08.2021, однак компенсація за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 по 30.08.2023 не виплачена.

05.11.2023 позивачем надіслано заяву відповідачу з вимогою нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 по 30.08.2023. Проте, Виконавчим комітетом Мліївської сільської ради у відповідь на вказану заяву повідомлено, що ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 по 31.08.2021 та за цей же період виплачено компенсацію за невикористану відпустку 56 днів у сумі 21974,40 грн. У листі також зазначено, що хоча позивач й перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 01.09.2021 по 22.08.2023, однак, заробітна плата не нараховувалася. Відповідно, за останні 12 календарних місяців перед настанням відпустки немає нарахованої суми заробітної плати, а тому відсутня сума, з якої можна порахувати середню зарплату. Тобто за період з 01.09.2021 по 21.08.2023 сума компенсації за невикористану відпустку становить 0,00 грн. Позивач вважає, що незважаючи на те, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу була обмежена судом одним роком, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем три роки. Отже, за 2 роки, за які не було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач має право на інші виплати, допомоги, у тому числі, компенсацію за невикористану відпустку, яка за два роки налічує 112 днів та складає 54196,80 грн (із розрахунку 483,90 грн/день).

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 25.09.2024 позов задоволено.

Стягнуто з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористані відпустки за період з 01.09.2021 по 30.08.2023, що складає 54196,80 грн з утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів відповідно до законодавства України.

Здійснено розподіл судових витрат.

Мотивуючи прийняте судове рішення, суд першої інстанції вказав, що трудове законодавство не звільняє роботодавця від відповідальності у вигляді виплати працівникові компенсації за невикористану відпустку за весь період під час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 25.09.2024, Виконавчий комітет Мліївської сільської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що визначений судом у справі № 691/1090/20 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 122426,70 грн, за період, який апеляційний суд у вказаній справі обмежив річним строком, тобто з 01.09.2020 по 01.09.2021, і є тією сумою, на отримання якої ОСОБА_1 мав право за умовами укладеного контракту і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 у цивільній справі № 691/1090/20, визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено його на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020; стягнуто з виконавчого комітету Мліївської сілької ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по 04.05.2023 в сумі 215357,15; здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі № 691/1090/20, рішення суду першої інстанції від 04.05.2023 в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору скасовано, прийнято в цих частинах нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Виконавчого комітету Мліївської сілької ради на користь ОСОБА_1 за період з 01.09.2020 по 01.09.2021 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122426,70 грн з відрахування з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законом; здійснено перерозподіл судових витрат; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 31-38).

Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 22.08.2023 № 22-к скасовано наказ № 34 від 28.08.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради з 01.09.2020; виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122426,70 грн з відрахуванням від цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законом. Підстава: рішення Корсунь-шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 та постанова Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 (а.с. 39).

Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 23.08.2023 № 26-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради з 30.08.2023 за угодою сторін (а.с. 40).

Відповідно до довідки відділу бухгалтерського обліку та звітності Виконавчого комітету Мліївської сільської ради, на користь ОСОБА_1 сплачено (а.с. 30):

- суму боргу середнього заробітку за час вимушеного прогулу 122426,70 грн (зарплата 98553,49 грн, податок з доходів фіз..осіб 22036,81 грн, військовий збір 1836,40 грн);

- суму судового збору 2065,10 грн.

Виплата ОСОБА_1 вказаних коштів підтверджується платіжними інструкціями № 1 від 29.08.2023 на суму 98553,49 грн (а.с. 30 на звор.), № 2 від 29.08.2023 на суму 22036,81 грн (а.с. 30 на звор.), № 3 від 29.08.2023 на суму 1836,40 (а.с. 39 на звор.) та № 1 від 19.09.2023 на суму 2065,10 (а.с. 39 на звор.)

Крім того, згідно з наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 23.03.2023 № 25-к, директору Старосільської ліцею Мліївської сільської ради виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2020 по 31.08.2021 (а.с. 6).

Позивач ОСОБА_1 вважав, що має право на компенсацію за невикористані відпустки за 2 роки, а саме з 01.09.2021 по 21.08.2023, яка не була виплачена при його звільненні 30.08.2023 з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін, про що 05.11.2023 Відділу освіти, культури та спорту Виконавчого комітету Мліївської сільської ради було направлено заяву з вимогою нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 8).

16.11.2023 листом № 227 Відділ освіти, культури та спорту Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, на звернення ОСОБА_1 повідомив, що всі належні йому виплати було здійснено, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 122426,70 грн за період з 01.09.2020 по 31.08.2021. За цей же період було нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку 56 днів в сумі 21974,40 грн. У період з 01.09.2021 по 22.08.2023 позивач перебував у трудових відносинах з Виконавчим комітетом Мліївської сільської ради, але без нарахування заробітної плати. Відповідно, за останні 12 календарних місяців перед настанням відпустки немає нарахованої суми заробітної плати, немає суми з якої можна порахувати середню зарплату. Тобто за період з 01.09.2021 по 21.08.2023 сума за невикористану відпустку становить 0,00 грн (а.с. 9).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначеністаттею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Крім того, кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

У разі звільнення керівних працівників навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівників їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної основної відпустки.

Умови виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівникам галузі «Освіта» визначено Порядком надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 та постанови Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі № 691/1090/20, відповідачем скасовано наказ № 24-к від 28.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради; поновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020; виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік, а саме з 01.09.2020 по 01.09.2021 в розмірі 122426,70 грн

На підставі заяви ОСОБА_1 , наказом відповідача від 23.08.2023 № 26-к позивача звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради з 30.08.2023 за угодою сторін та виплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за один рік, а саме за період з 01.09.2020 по 31.08.2021 (наказ від 23.03.2023 № 25-к), мотивуючи виплату тим, що хоча позивач і перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.09.2021 по 22.08.2023, однак заробітна плата у вказаний період не нараховувалася. Враховуючи, що за останні 12 календарних місяців перед настанням відпустки відсутнє нарахування заробітної плати, відтак відсутні суми, з яких можливо прорахувати середню заробітну плату.

Колегія суддів зазначає, що невиплата позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 по 22.08.2023 є протиправною, про що правильно в оскаржуваному рішенні зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року у справі № 818/2883/14, вказано, що «порядок обчислення тривалості роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначено у статті 9 Закону № 504/96-ВР, відповідно до якої, окрім часу фактичної роботи у відповідному році, до стажу роботи, що дає право на щорічну оплачувану відпустку, включається, зокрема час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Отже, право особи на щорічну оплачувану відпустку пов`язується з наявністю в особи стажу роботи на підприємстві, в установі, організації, обчисленого за правилами, передбаченими статтею 9 Закону № 504/96-ВР».

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, апеляційний суд зазначає, що закон пов`язує право працівника, який перебував у вимушеному прогулі, спричиненому незаконним звільненням, на щорічну основну відпустку, а непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, в свою чергу, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

За таких обставин, доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 по 22.08.2023, висновків суду першої інстанції не спростовують, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також погоджується з розрахунком розміру компенсації за невикористану відпустку, наведеним судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а також з необхідністю врахування під час такого розрахунку компенсації розміру середньоденної заробітної плати позивача, визначеною постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі № 691/1090/20, що становить 483 грн 90 коп. А відтак, правомірним є визначений судом розмір компенсації за невикористану відпустку в сумі 54196,80 грн, з розрахунку 483,90 грн*112 днів (56 днів*2).

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про стягнення заробітної плати, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова