Справа № 466/9932/24 Головуючий у 1 інстанції Стрельбицький В. В.
Провадження № 22-ц/811/7/25 Доповідач в 2-й інстанції Ванівський О. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Галицького районного суду м. Львоваз позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Не погоджується з рішенням суду, вважає таке незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що суд першої інстанції при вирішення даного спору, не взяв до уваги те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та не має жодного доходу для свого утримання, окрім соціальних виплат по догляду за дитиною (860грн.).

Також, суд першої інстанції ототожнює право матері на одержання від чоловіка аліменти для свого утримання до досягнення дитиною трьох років та право дитини на одержання від батька аліменти на її утримання. Вважає, що вказані висновки Суду є помилковими, оскільки основною відмінністю є те, що аліменти на утримання дитини спрямовані виключно на потреби дитини і є її власністю, тоді як аліменти на утримання дружини є допомогою матері, яка доглядає за дитиною, і можуть бути виплачені для забезпечення її життєдіяльності в період догляду за малюком до трьох років.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

08 січня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позовних вимог. В обґрунтування заяви вказує, що сторони врегулювали спір в позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Також, окрім цього, згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

Підстав для відхилення заяви про відмову від позову та неприйняття такої відмови, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на вказане, а саме те, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи наслідки такої своєї процесуальної дії, відмовилась від позовних вимог та просить провадження у справі закрити, подавши про це відповідну заяву, підстав для неприйняття такої відмови від позовних вимог судом апеляційної інстанції не встановлено, колегія суддів вважає, що відмову від позовних вимог слід прийняти та, відповідно, оскаржуване судове рішення визнати нечинним із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 373, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 рокувизнати нечинним, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.