УХВАЛА

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 523/2077/20

провадження № 61-3377ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргуОдеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс», про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у лютому 2020 року Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент комунальної власності ОМР, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» (далі - ТОВ «Трансбудсервіс») про стягнення заборгованості з урахування збільшених позовних вимог від 12 серпня 2020 року, складає 359 461,44 грн, з яких: 330 917,55 грн - заборгованість по сплаті орендної плати з урахуванням інфляційних збільшень, 8 721,42 грн 3% річних, 198 822,37 грн - пені.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року позов ОМР задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОМР заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 359 461,44 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Серек-Басан Ю. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги ОМР залишено без задоволення.

11 березня 2025 року ОМР засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 359 461,44 грн і не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОМР в касаційній скарзі вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки з аналізу чинного законодавства вбачається, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі, а саме: чи є відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку, право користування на яку виникло на підставі договору оренди до 2004 року, та, відповідно, неможливість формування витягу про нормативно грошову оцінку цієї земельної ділянки підставою для ненарахування орендної плати за користування земельною ділянкою, чи така орендна плата має розраховуватися виходячи виключно з встановлених договором оренди порядку розрахунку орендної плати з урахуванням відповідної індексації, без урахування відомостей про нормативно грошову оцінку земельної ділянки. З урахуванням наведеного, касаційна скарга також, зокрема, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, щодо застосування норм, закріплених у частині першій статті 526 ЦК України, частини першої статті 206 та пункту «в» частини першої статті статті 96 Земельного кодексу України у спорах про стягнення орендної плати при чинному договорі оренди землі, укладеного щодо земельної ділянки, яка була сформована до 2004 року, яка не внесена до Державного земельного кадастру та відносно якої неможливо сформувати витяг про нормативну грошову оцінку. Проте, ОМР не обґрунтовує в чому саме проявляється ігнорування та чому саме справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім цього, справа має виняткове значення для учасника справи, оскільки зазначений спір також має виняткове значення для територіальної громади м. Одеси. Тобто, вирішення питання стягнення орендної плати за земельну ділянку за відсутності у Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку, право користування на яку виникло на підставі договору оренди до 2004 року, та, відповідно, неможливості формування витягу про нормативно грошову оцінку цієї земельної ділянки, свідчить про винятковість вказаної справи, зокрема, для територіальної громади м. Одеси, оскільки створений у вказаній справі прецедент позбавить її одного із джерел фінансових надходжень до бюджету міста. Таким чином, з викладеного вбачається, що Одеська міська рада має гарантоване право на касаційне оскарження спірної постанови, а з урахуванням того, що зазначена касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, то вона підлягає задоволенню, а постанова Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі № 523/2077/20 обов`язковому скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Проте ОМР не обґрунтовує, у чому проявляється виняткове значення. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням. І, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення, а касаційна скарга стосується питань права, що мають фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалене у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс», про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат