Справа 225/1058/24
Провадження 2/206/337/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 квітня 2025 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

секретар судового засідання Ляшко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2024 від позивача ОСОБА_1 до Дзержинського міського суду Донецької області надійшла позовна заява до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, в якій позивач просить суд: - стягнути з держави Російська Федерація на користь громадянки України ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 10000 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України становить 438939, 00 грн.;

- стягнути з держави Російська Федерація на користь громадянки України ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 35000 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України становить 1536286,50 грн.;

- стягнути з держави Російська Федерація на користь неповнолітньої доньки ОСОБА_1 - громадянки України ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 35000 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України становить 1536286,50 грн.;

- стягнути з держави Російська Федерація на користь неповнолітньої доньки ОСОБА_1 - громадянки України ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в розмірі 35000 євро, що на день подання позову за офіційним курсом Національного банку України становить 1536286,50 грн.

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що громадянка України ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У її власності перебуває 1/2 частка в приватному житловому буднику, площею 60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . З 2014 року селище знаходилося на лінії зіткнення окупованої армією Російської Федерації Горлівки та звільненого від окупації Торецька. В ніч з 31 грудня 2014 на 01 січня 2015 позивач вивезла дітей до батьків. В цей час близько 00:10 год 01.01.2015 їй зателефонували сусіди та повідомили про влучання снаряду в будинок, пожежу не вдалось загасити, будинок вигорів майже ущент. Близько 01:40 год приїхали пожежники та склали акт про пожежу. За два роки вона відновила свій будинок, частково своїми силами, частково гуманітарною допомогою «Червоного хреста». 29.12.2023 близько 15:00 год у будинок знову влучив снаряд: зірвало дах, вибило вікна, одну стіну пробило наскрізь. Надалі жити в будинку було неможливо. Зараз позивач проживає у місті Торецьк, власноруч намагається з родиною відновлювати оселю, але через постійні обстріли зі сторони окупантів це неможливо. Наразі позивач з чоловіком проживає в чужому будинку у м. Торецьк, куди їх пустили власники, працює в іншому місті. Молодші неповнолітні дочки (2007 та 2012 року народження), у зв`язку з примусовою евакуацією неповнолітніх дітей з міста, проживають зі старшою повнолітньою дочкою в м Костянтинівка Донецької області. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право дітей ОСОБА_1 , а саме: позбавлено можливості користуватися власною кімнатою та належним; майном, вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, а також втрачено можливість розпоряджатись ним, що завдає їм моральну шкоду. Крім того, у той час коли формується характер, світогляд, діти змушені перенести стрес від побаченого, стрес від переїзду у інше місце проживання, стрес від втрати друзів та однокласників. Внаслідок артилерійського обстрілу збройними силами Російської Федерації житло позивача було пошкоджене, вона зазнала значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, а також тугою за дітьми та постійним хвилюванням за їх безпеку. За фактом пошкодження будинку відкриті кримінальні провадження № 0000001 від 01.01.2015 та № 0004837 від 29.12.2023. Позивачу завдано реальних збитків від пошкодженого будинку та майна у ньому сукупно у розмірі 10000,00 євро, що еквівалентно за курсом Національного банку України 438939,00 грн., а також завдано значну моральну шкоду, яку позивач оцінює в сумі 35000,00 євро, що еквівалентно за курсом Національного банку України 1536286,50 грн. щодо особисто себе та по 35000,00 євро відносно неповнолітніх доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яку позивач просить стягнути з відповідача (а.с. 2-12). Позивач неодноразово направляла до суду клопотання про розгляд даної справу без її участі, позовні вимоги підтримла в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 76, 80, 83).

Представник відповідача держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в судові засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. Суддя враховує, що 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинена. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим, наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022). Також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення. Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022). Разом з цим, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що направлення посольству Російської Федерації запиту на згоду про участь у справі є не потрібним. З урахуванням наведеного, суд завчасно (17.12.2024, 10.03.2025) повідомляв відповідача, шляхом оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 74, 87). Отже, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст. 280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 21 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позвоного провадження та призначено підготовче засідання у справі (а.с. 50-52).

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 09 липня 2024 року призначено судове засідання у справі, щодо розгляду питання про виправлення описки (а.с. 56).

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 19 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 64).

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 19 липня 2024 року виправлено описку в ухвалі суду від 21.06.2024 (а.с. 65).

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2584/0/15-24 від 29 серпня 2024 року про зміну територіальної підсудності судових справ Дзержинського міського суду Донецької області, Димитровського міського суду Донецької області, Красноармійського міськрайонного суду Донецької області та Селидівського міського суду Донецької області змінено з 2 вересня 2024 року територіальну підсудність судових справ Дзержинського міського суду Донецької області, шляхом її передачі до Самарського районного суду міста Дніпропетровська.

15.11.2024 цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України надійшла у провадження судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. (а.с. 71).

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є громадянами України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 16 жовтня 1999 року Дзержинським МВ УМВС України в Донецькій областю, паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , виданим 23.04.2021, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 14 лютого 2012 року Кіровською селищної радою міста Дзержинська Донецької області, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 28 березня 2007 року Кіровською селищної радою міста Дзержинська Донецької області (а.с. 13-22).

Будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19.06.2009 року № 3494776 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 частці кожному (а.с. 25-31).

Відповідно до акту про пожежу від 01 січня 2015 року та актів обстеження від 05 січня 2015 року, 05 грудня 2015 року вбачається що внаслідок бойових дій за адресою: АДРЕСА_1 сталось займання, в результаті якого домоволодіння знищено та не придатно для проживання (а.с. 32-44).

За фактом пошкодження будинку відкриті кримінальні провадження № 0000001 від 01.01.2015 та № 0004837 від 29.12.2023, що підтверджується витягом з кримінального провадження (а.с. 45, 46).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка розглядається, суд врахував наступне.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.75 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що звертаючись із позовом до російської федерації для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання».

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживала разом з дочками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Слід зауважити, що ст. 1166 ЦК України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди так званої «деліктної шкоди». Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим).

Умовами застосування цієї норми є завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі «287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Відповідно до частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000001 та № 0004837, підтверджується внесення відомостей про початок досудового розслідування за фактом пожежі у буд. АДРЕСА_1 , внаслідок бойових дій та пошкодження будинку, кримінальне правопорушення кваліфіковане за ч. 1 ст. 194, ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України відповідно.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд приходить до висновку, що військова агресія Російської Федерації, призвело до втручання в право власності позивача, майно фактично зруйноване, чим завдано позивачу збитків. Так, внаслідок обстрілів будинок, позивача зазнав ушкоджень, а в подальшому згорів майже повністю, про що свідчать наявні в матеріалах справи фотокартки, що підтверджує вину відповідача в заподіянні шкоди та причинний зв`язок між такими діями та настанням негативних наслідків для позивача у вигляді втрати житла.

У позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 10000 євро. Матеріалами справи встановлено, що позивач є власницею 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц.

Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги Позивача про відшкодування завданої майнової шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди частково та стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 5000 євро. Згідно відомостей НБУ, офіційний курс євро до гривні складає 45,0532, що на день ухвалення рішення складає 225266,00 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Як кореспондують ч. 1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23ЦК України).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 01.03.2021 в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166,1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), в якому суд вказав, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, у зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Порушивши основоположні права і свободи Позивача, позбавивши його права власності на належне йому майно, відповідач завдав Позивачу значну моральну шкоду.

Зокрема судом встановлено, що позивач є власницею 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що втративши все майно, позивач зазнає постійних душевних страждань, беручи до уваги її перебування у стані постійного стресу та нервозності, хвилювання за безпеку дітей, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що призвело до вимушеного переселення дітей від неї, пошкодження житла.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги істотне порушення конституційних прав позивача, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду у розмірі 20000 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 901064,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди суд зазначає наступне.

17.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області із вказаним позовом. Ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії. Постановляючи вказану ухвалу, місцевий суд зазначив, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України. Ухвалою суду від 21 червня 2024 закрито підготовче провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Рішенням Вищої ради правосуддя № 2584/0/15-24 від 29 серпня 2024 року про зміну територіальної підсудності судових справ Дзержинського міського суду Донецької області, Димитровського міського суду Донецької області, Красноармійського міськрайонного суду Донецької області та Селидівського міського суду Донецької області змінено з 2 вересня 2024 року територіальну підсудність судових справ Дзержинського міського суду Донецької області, шляхом її передачі до Самарського районного суду міста Дніпропетровська. 15.11.2024 матеріали цивільної справи надійшли до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2024, цивільна справа була розподілена судді Сухорукова А.О.

Однак, у позовній заяві не зазначені як позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей. Дзержинський міський суд Донецької області відкрив провадження у справі лише за вимогами позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити зокрема повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України визначені підстави залишення позовної заяви без розгляду: а саме у випадку, коли провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу. Отже, відсутні процесуальні підстави для вирішення питання про стягнення з відповідача моральної шкоди на користь неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зазначені вимоги слід залишити без розгляду.

Згідно вимог ст. ст. 76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачем доведено обставини на які він посилалися як на підставу позовних вимог, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.

Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви про відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням часткового задоволення позову, враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір в сумі 15140,00 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 13515,96 грн. за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 139, 141, 142, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 5000 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 225266 (двісті двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 20000 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 901064 (дев`ятсот одна гривня шістдесят чотири) гривні 00 копійок.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без розгляду.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 28655 (двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 96 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2025 року.

Суддя А.О.Сухоруков