ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

09 квітня 2025 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 661/105/15-ц

Номер провадження: 22-ц/819/124/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Базіль Л.В., Приходько Л.А.

секретар: : Вєрємєєнко В.О.

учасники справи:

представник ПАТ «Златобанк» - Ярошенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства «Златобанк» на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 13 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Прохоренко В.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Златобанк» до Приватної фірми «Капітал-Сервіс», Спільне Українсько-Чеське підприємство «ВЕВСО» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний Банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і ухвали суду першої інстанції

У січні 2015 року АТ «Златобанк», як кредитор звернулося до суду з позовом до Приватної фірми «Капітал-Сервіс», Спільного Українсько-Чеського підприємства «ВЕВСО» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та до фізичних осіб - Бебко І.Я., ОСОБА_2 , як поручителів, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13 грудня 2021 року провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала суду мотивована тим, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Златобанк»подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Заперечень на апеляційні скарги від учасників справи не надходило.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у редакції Закону № 2147-VIII), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз положень зазначеної норми процесуального закону дає підстави для висновку, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Підвідомчість господарських справ визначалася статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон № 2147-VIII, яким внесені зміни до процесуальних кодексів, зокрема відповідно до статті 20 ГПК України, якою визначено перелік справ, що відносяться до господарської юрисдикції, суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів стороною яких є фізична особа , яка не є підприємцем, а також щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання , сторонами у яких є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Як вбачається із матеріалів справи, позовні вимоги Банку, серед іншого, ґрунтуються на договорах поруки, укладених з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦПК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно до ч. 1 ст. 555 ЦПК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

Чинним законодавством не обмежено право кредитора (позивача) звертатися виключно до боржника разом з поручителем, надано право вибору, або звернутись з вимогами до боржника, або до поручителя.

Поручитель при цьому зобов`язаний лише повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення позову подати клопотання про залучення до участь у справі.

Юрисдикцію господарських суддів визначено ст. 20 ГПК України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року), господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Посилаючись на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України (у редакції Закону № 2147-VIII), а також висновки Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі №904/2530/18, суд першої інстанції вважав, що оскільки між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором, сторонами якого є юридичні особи, то такий спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, а, тому на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (у редакції Закону№ 2147-VIII) закрив провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 3 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII.

Аналізуючи наведені положення процесуального законодавства необхідно дійти висновку, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, у тому числі перевірячи юрисдикційність (підвідомчість) спору, судам належить застосовувати процесуальне законодавство, чинне на час звернення з позовом до суду.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року в справі № 201/8180/16-ц.

Враховуючи, що АТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до Приватної фірми «Капітал-Сервіс», Спільного Українсько-Чеського підприємства «ВЕВСО» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та до фізичних осіб - Бебко І.Я., ОСОБА_2 у січні 2015 року, суд першої інстанції вирішуючи питання про закриття провадження у справі помилково застосував статтю 20 ГПК України в редакції Закону № 2147-VIII, а не статтю 12 ГПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду.

Та обставина, що станом на час розгляду справи в суді, набрав чинності Закон № 2147-VIII (15 грудня 2017 року), яким внесено зміни до процесуальних кодексів та викладено їх у новій редакції, що стосується, зокрема, статті 20 ГПК України, згідно з пунктом 1 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, не може бути перешкодою у доступі позивача до правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/39672/17-ц та Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 201/9859/16-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження по справі, вирішив питання юрисдикції, посилаючись на закон, який під час прийняття позову та ухвалення судового рішення не діяв, чим порушив право сторін доступу до судочинства і, як наслідок, порушив вимоги матеріального та процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала про закриття провадження є незаконною та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства «Златобанк» задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 13 грудня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько