Номер провадження: 22-ц/813/2323/25
Справа № 523/6802/24
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Приватний виконавець Одеського виконавчого округу Колечко Дмитро Миколайович звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити громадянку України- ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 1527/2-5382/11, що набрало законної сили 02.10.2012 року, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/111/15-ц, що набрало законної сили 03.12.2015 року та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/13489/17, що набрало законної сили 30.05.2023 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року подання приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Одеського виконавчого округу Колечко Д.М. просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити подання, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що всупереч положенням ст. 89, 263, 441 ЦПК України, ч. 5, 8 ст. 19, ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 3, 12, 13 ЦК України суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обопільній недобросовісній поведінці боржниці та її адвоката, встановленому ухвалою суду, що полягала у реєстрації місця проживання неповнолітнього сина адвоката у квартирі боржниці із метою запобігання її примусової реалізації; не оцінив дії боржниці із невиконання законних вимог виконавця, як умисне ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржницю судовими рішеннями; та не оцінив ризиків неповернення боржниці на територію України за умов існування у боржниці реальної можливості для виїзду за кордон.

Крім цього, приватний виконавець вважає, що вимога суду із надання доказів щодо очевидних речей (доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання судового рішення) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного суду по справі №905/448/22 від 03.03.2023 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109395144) та цьому має бути надана належна правова оцінка апеляційним судом, адже приватним виконавцем було надано до суду першої інстанції відповідь на запит № 200201213 від 15.04.2024 року до ДПС України щодо перетину боржником державного кордону, згідно якої вбачається, що боржниця перетинає державний кордон України

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 02 квітня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

01 квітня 2025 року від приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Д.М. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

02 квітня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» подало заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з Конституції України, ЦПК України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Європейський суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є: - дія неврегульованих зобов`язань; - ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Зазначене узгоджується із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5.

Як визначено судовою практикою щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків; на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра перебуває зведене виконавче провадження №62115595 із виконання виданих Суворовським районним судом м. Одеси виконавчих листів: 17/2-5382/11, №523/111/15-ц, №523/13489/17, де боржником є ОСОБА_1 (а.с. 22-23, т. 1).

У рамках вказаного зведеного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна та коштів боржника від 18.05.2020 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві приватної власності боржнику, грошові кошти всіх видів валют та банківських металів на суму 937 800,35 гривень, що знаходяться на всіх рахунках боржника (т.1, а.с.33-36).

Як вбачається з ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. задоволено, а саме: надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 67,5 м. кв., в якій зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування ( а.с.1-4, т. 2).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року залишено без змін (а.с. 5-13, т. 2).

Обґрунтовуючи своє подання приватний виконавець посилається на те, що боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації. При цьому боржник на законні вимоги приватного виконавця не реагує, що свідчить про приховування боржником своїх доходів та майна з метою запобігання виконанню рішення суду.

Разом з тим, як зазначає сам приватний виконавець у своєму поданні (а.с. 6, т. 1) ним було здійснено повну перевірку майнового стану боржника, та за її результатами не виявлено майна та коштів за рахунок яких можливе виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що приватний виконавець мав усю необхідну інформацію про майновий стан та майно боржника, тому наявність самого лише зобов`язання щодо подання декларації та її ненадання не свідчить про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення боржника від виконання покладених на неї рішеннями суду зобов`язань.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. («Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року).

Як вбачається із висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі вищевказаних вимог закону та судової практики розгляду спірного питання особа може бути обмежена у праві виїзду за межі держави за наявності доведеності суду:

- факту невиконаного зобов`язання за рішенням суду

- об`єктивно наявного факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду

- наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

У даному випадку в матеріалах справи відсутні докази свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 1527/2-5382/11, рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/111/15-ц та рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/13489/17. Лише факт невиконання боржником самостійно зобов`язань не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання покладених зобов`язань.

При цьому посилання на неодноразовий перетин Державного кордону боржником правильно не враховано судом до уваги, оскільки не свідчить, що наміром виїзду за кордон боржника є саме ухилення від виконання покладених на неї зобов`язань. Крім того, приватним виконавцем не зазначено, які саме дії буде неможливо вчинити виконавцю при виїзді боржника за кордон, враховуючи, що в судовому порядку приватному виконавцю надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .

Посилання приватного виконавця на те, що мета боржником щодо запобігання зверненню стягнення на іпотечне майно, була досягнута, оскільки станом на сьогодні, незважаючи на наданий судом окремий дозвіл, приватний виконавець не може звернути стягнення на іпотечне майно через тимчасово встановлену законом заборону введену на період дії воєнного стану, суд першої інстанції вмотивовано відхилив, оскільки вказані обставини не залежали від волі боржника.

Крім іншого, суд першої інстанції правильно зазначив, що між сторонами з лютого 2021 року по березень 2023 року тривав спір відносно розрахунку заборгованості (а.с. 234- 244, т. 1).

Оскільки суд має повноваження щодо обмеження у праві виїзду боржника виключно у випадку його ухилення від виконання рішення суду, а належних доказів цілеспрямованого ухилення ОСОБА_1 від виконання судових рішень на час подання заявником не надано, як і доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання судового рішення, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас, свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів має визначатися судом і відноситься до його дискреційних повноважень.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

Сам по собі факт перетину кордону ОСОБА_1 не свідчить про її ухиленні від виконання рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного суду по справі №905/448/22 від 03.03.2023 не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, так як стосуються стандарту доказування у питанні щодо забезпечення позову, а не під час вирішення питання про обмеження виїзду за кордон боржника.

Дії щодо «обопільної недобросовісної поведінки боржниці та її адвоката, що полягала у реєстрації місця проживання неповнолітнього сина адвоката у квартирі боржниці із метою запобігання її примусової реалізації» була предметом розгляду окремого подання приватного виконавця.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. задоволено, а саме: надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 67,5 м. кв., в якій зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування ( а.с.1-4, т. 2).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року залишено без змін (а.с. 5-13, т. 2).

Таким чином, в окремому судовому провадженні надана оцінка діям боржника та її адвоката та застосовані відповідні правові механізми для усунення порушення.

Твердження приватного виконавця про те, що «суд першої інстанції не оцінив ризиків неповернення боржниці на територію України за умов існування у боржниці реальної можливості для виїзду за кордон» є неспроможними, так як з Інформації ДПС вбачається, що ОСОБА_1 здійснює як виїзд з, так і в`їзд на територію України, що свідчить про те, що вона повертається на території України на момент відкриття зведеного виконавчого провадження.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Подання розглянуто по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржувану ухвалу суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Одеського виконавчого округу Колечка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

Л.М. Вадовська