Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3005/18
Провадження №: 2-п/332/18/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Погрібної О.М.,

за участю секретаря судового засідання Паніної Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Запоріжжя заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 року у цивільній справі ЄУН 332/3005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 у цивільній справі ЄУН 332/3005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

27 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, крім того, просить поновити пропущений строк для подання такої заяви. Заяву мотивує тим, що про існування даного рішення відповідачу стало відомо 07 березня 2025 року, коли отримав в суді копію заочного рішення суду, тому має право на поновлення такого строку. Зазначає, що відповідач був позбавлений можливості приймати участь у розгляді справи, позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами, зокрема отримати правничу допомогу, заперечити проти позовних вимог, надати докази, заявити клопотання, прийняти участь у дослідженні доказів, заперечити проти клопотання позивачки, прийняти участь під час допиту свідків та задати їм свої питання, тощо. Також, він міг би заявити про допит свідків зі свого боку, які б могли надати покази щодо відомих їм обставин його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 2013 по дату прийняття рішення суду. Вказані обставини підлягають з`ясуванню, а тому рішення суду від 15.11.2018 року підлягає перегляду.

Зазначає, що до позовної заяви не додано жодного доказу, що підтверджує факт його не проживання з 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , як про це зазначає позивачка. Відсутні й докази того, що через його реєстрацію за вказаною адресою позивачка несе додаткові нарахування на утримання будинку, які не має можливості сплачувати, і що таким чином їй створюються перешкоди у користуванні своєю власністю.

Крім того, суд не врахував, що допитана в якості свідка ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 та особою, упередженою по відношенню до нього, яка проживає зовсім в іншому районі м. Запоріжжя (Шевченківському) і дуже рідко була за адресою проживання матері. Те ж саме стосується і допитаного в якості свідка ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_3 .

У разі скасування заочного рішення і відповідно повернення розгляду справи на початковий етап, він буде клопотати перед судом про допит свідків, показання яких може мати значення під час оцінки наданих сторонами доказів та прийняття рішення у справі в цілому.

Вважає, що під час розгляду справи не встановлені обставини, чи чинилися перешкоди з боку позивачки та інших осіб щодо його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 та поважність причин його тимчасової відсутності (менше року) в будинку за цією адресою.

В заочному рішенні суду від 15.11.2018 суд послався на положення ст.ст. 386,391, 405 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України (редакція станом на час розгляду справи) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення ст.ст. 386, 391 Цивільного кодексу України передбачають можливість звернення до суду у разі порушення права власності власника майна.

Під час розгляду справи № 332/3005/18 не встановлено порушень з його боку відносно права власності ОСОБА_2 , не встановлено перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком, не встановлено будь-яких обмежень для неї в розрізі його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та його проживання разом з матір`ю, тобто близьким родичем.

Водночас, повідомляє, що за вказаною адресою в той період, як вказує позивачка, не було такого періоду щоб він без поважних причин, зокрема по роботі, у зв`язку з сімейним обставинам, релігійними поглядами його матері, був відсутній за вказаною адресою понад рік.

Час від часу, не тривалі періоди, він не міг мешкати за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю у зв`язку з її релігійними поглядами, що обмежують спілкування з людьми, які не поділяють їх вподобання, а саме, не є свідками ОСОБА_5 .

Позивачка створювала умови неможливості проживання разом, влаштовувала конфлікти на релігійній основі, нав`язувала свої погляди разом з іншими однодумцями.

ОСОБА_2 казала, що якщо він не розділяє її релігійні погляди, то не має проживати разом з нею. Вона проводила часті релігійні зібрання за місцем їх мешкання, до яких разом з іншими однодумцями намагалася залучити і його. Учасники таких заходів спонукали до прийняття їх релігії, впливали психологічно та морально, переконували, що неприйняття їх релігії призведе до його загибелі та до трагічних наслідків людства (Всесвіту).

У зв`язку з вказаним, з метою уникнення ще більшого впливу, в період загострення ситуації та проведення подібних зібрань, він тимчасово полишав місце мешкання (реєстрації місця проживання). Втім, знову повертався, бо за адресою: АДРЕСА_1 проживала не тільки його матір, а й батько, який в цілому не розподіляв її поглядів. Його батьки були в похилому віці, потребували догляду, тому він повертався і намагався допомагати їм, доглядати. Після смерті батька, вважає що за невизнання її поглядів та не вступ до кола її однодумців (свідків ОСОБА_5 ), матір не виключно, що під впливом інших осіб, вирішила позбавити його місця проживання, виписати найближчу людину. Інших підстав і причин в неї не було. При цьому, нічого не повідомила йому. Суд не з`ясував та скоріш за все і не міг встановити та перевірити зазначені ним обставини, бо малоймовірно, що матір та упереджені свідки могли повідомити про це в судових засіданнях.

Таким чином, під час розгляду справи не з`ясовано і не перевірено обставини, які мають значення для справи, не встановлено доказів щодо його відсутності за місцем мешкання та реєстрації упродовж часу понад один рік, не встановлена поважність причин тимчасової відсутності, що вплинуло на прийняття передчасного та неправильного рішення.

З урахуванням вищенаведеного, вважає, що наявні дві обґрунтовані підстави для скасування заочного рішення суду, наведені в ч. 1 ст. 288 ЦПК України, та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2025 поновлено відповідачу ОСОБА_1 строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 по справі №332/3005/18.

Прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 року у цивільній справі ЄУН 332/3005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про його час та місце повідомлялися своєчасно та належним чином.

Представник відповідача адвокат Середа А.А. звернувся до суду із заявою, в якій просив про розгляд заяви про перегляд заочного рішення за відсутності проводити без участі заявника та його представника, просив заяву задовольнити з підстав, зазначених у заяві про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тобто, чинним ЦПК не вимагається обов`язкова участь осіб при вирішенні питання про перегляд заочного рішення, а тому суд приходить до висновку про можливість розгляду заяви про перегляд заочного рішення без участі сторін.

Суд, вивчивши заяву, ознайомившись з доказами, доданими до заяви про перегляд заочного рішення, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 у цивільній справі ЄУН 332/3005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що приписами ч. 7 ст.285 ЦПК України встановлено, що заявник до заяви про перегляд заочного рішення повинен додати докази, на які він посилається.

Як вже було зазначено судом, відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Правовий аналіз наведеної норми закону свідчить про обов`язкову наявність двох чітко визначених законодавством підстав для скасування заочного рішення, якими є:

1) неявка відповідача в судове засідання та (або) не повідомлення про причини неявки, а також не подання відзиву на позовну заяву з поважних причин;

2) докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Лише у своїй сукупності названі обставини спричиняють скасування заочного рішення. Наявність лише однієї з них не приносить відповідачеві позитивного результату, внаслідок чого він зберігає можливість оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Як наведено в параграфі 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28).

Зважаючи на доводи відповідача суд зазначає, що розгляд справи за відсутності учасника справи, який згідно з положеннями національного законодавства вважається повідомленим, не може розцінюватись як порушення принципу рівності сторін.

Згідно ч.1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У своїй заяві про перегляд заочного рішення заявник повинен зазначити такі обставини та такі докази на їх підтвердження, що якби вони були відомі суду при ухваленні заочного рішення, суд прийшов би до іншого висновку та ухвалив би принципово інше рішення. Таких доказів відповідач та його представник при розгляді заяви про перегляд заочного рішення суду не надали.

Із заяви відповідача не вбачається одночасна наявність обставин, визначених ч.1ст.288 ЦПК України, які є підставами для скасування заочного рішення суду.

У заяві про перегляд заочного рішення відсутні посилання на будь-які конкретні докази, та не зазначено конкретних свідків в розумінні ст. 76 ЦПК України, які мали б істотне значення для правильного вирішення спору та спростовували б висновки суду наведені в заочному рішенні від 15.11.2018, щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

Згідно з параграфом 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Христов проти України» («Khristov v. Ukraine», заява № 24465/04), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява №28342/95, п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» («Ryabykh v. Russia», заява №52854/99, п. 52). Отже, у справі, що розглядається, Суд має визначити, чи органи влади здійснювали свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії» («Nikitin v. Russia», заява №50178/99, п. 57), та «Савінський проти України» («Savinskiy v. Ukraine», заява №6965/02, п. 23).

Суд звертає увагу, що заявником не надано доказів, які могли б істотно вплинути на вирішення спору, і які не були надані суду з причини відсутності сторони в судовому засіданні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що наявні в матеріалах цивільної справи конверти з повістками про виклик його у судові засідання при розгляді цивільної справи ЄУН 332/3005/18 конверти повернулися до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання», не були йому вручені з невідомих причин суд не приймає до уваги, оскільки зазначена кореспонденція направлялася судом на адресу: АДРЕСА_1 , та повинна була бути отримана саме відповідачем ОСОБА_1 . Крім того, конверт з повісткою про виклик ОСОБА_1 в судове засідання на 01.11.2018 повернувся із відміткою «за адресою не проживає» (а.с.34). Тому посилання ОСОБА_1 на те, що конверт з повісткою про виклик його до суду на 01.11.2018, направлений за адресою: АДРЕСА_2 , повернувся з відміткою: за адресою не проживає, що пов`язано з тим, що він за такою адресою не проживав, не відповідає дійсності.

Як свідчать матеріали справи, про день та час розгляду даної справи ОСОБА_1 також повідомлявся шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Заводського районного суду м.Запоріжжя.

Суд також враховує, обставину, що відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення зазначив ту ж саму адресу свого місця проживання: АДРЕСА_1 , однак жодного доказу проживання на час подання заяви про перегляд заочного рішення не надає.

Приймаючи рішення про ухвалення заочного рішення, суд керувався як підставами можливості ухвалення такого рішення відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, які не передбачають встановлення або не встановлення судом поважності або неповажності неявки відповідача, так і процесуальними строками для ухвалення рішення. Тобто визначальним моментом заочного розгляду справи є лише належне повідомлення відповідача.

Судом, який ухвалював рішення, визначено пріоритетним право позивача на захист його інтересів, способом, визначеним ст.4 ЦПК України із застосуванням принципу диспозитивності, визначеним ст.11 ЦПК України, над обставинами неявки відповідача та/або його представника.

Слід зазначити, що кожна сторона маючи обсяг прав, розпоряджається ними щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд зважив на наявність доказів в обґрунтування тих вимог, які просив задовольнити позивач, встановив правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та надав їм відповідну правову оцінку. Інша оцінка таких правовідносин не є метою розгляду заяви про скасування заочного рішення.

За положенням ст.288 ЦПК України, відповідач також повинен вказати на докази, якими обґрунтовуються заперечення проти вимог позивача. Для скасування заочного рішення потрібно, щоб докази були новими (не досліджувались судом при ухваленні заочного рішення) та мали істотне значення для правильного вирішення справи.

До заяви про перегляд заочного рішення не додано жодного доказу, а мотивування заяви зводяться до не погодження заявника з висновками суду, заявник де-факто просить провести переоцінку доказів, що не може слугувати підставою для скасування заочного рішення.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження викладених ним обставин щодо фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до 2018 року, доказів, що його речі наявні у будинку. У своїй заяві відповідач зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, так як вони є безпідставними та незаконними, проте, жодних доказів щодо необґрунтованості позовних вимог не навів та не надав.

Зокрема, як зазначено в заяві про скасування заочного рішення, позивачка створювала умови неможливості проживання разом, влаштовувала конфлікти на релігійній основі, нав`язувала свої погляди разом з іншими однодумцями, проводила часті релігійні зібрання за місцем нашого мешкання, до яких разом з іншими однодумцями намагалася залучити відповідача.

Також суд вважає, що в заяві про перегляд заочного рішення відсутні посилання на будь-які докази, які мають істотне значення для справи, які не були досліджені судом при винесенні заочного рішення, оскільки обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є непогодження з винесеним рішенням по суті є обґрунтуванням апеляційної скарги.

В той же час відповідачем не надано доказів звернення до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання у проживанні або користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_1 .

Відтак, заявник в заяві про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ч.1 ст.288 ЦПК України, не вказав та не надав жодного доказу, в розумінні ст.76 ЦПК України, який би мав істотне значення для правильного вирішення справи, не був врахований судом під час ухвалення заочного рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що підстави для скасування заочного рішення суду відсутні, оскільки відповідачем не надано доказів, які спростовують докази надані позивачем при прийнятті заочного рішення.

На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що підстави для скасування заочного рішення відсутні.

Керуючись ст. ст.258-260,285,287-289,353,355 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 по справі №332/3005/18, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О.М.Погрібна