ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

08 квітня 2025 року м. Чернівці Справа № 726/378/16

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Лисака І.Н., Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фортуни Георгія Георгійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «З» загальною площею 129,60 м. кв., три житлові кімнати житловою площею 53,20 м. кв., вигрібну яму ІІ та огорожу № 2 на АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника.

Ухвалою від 24 березня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали суду апелянт, в обґрунтування доводів з приводу поновлення строку на апеляційне оскарження, вказував, що намагаючись захистити свої права ОСОБА_1 17 лютого 2025 року подала до Чернівецького апеляційного суду клопотання про забезпечення позову, а 19 лютого 2025 року апеляційним судом відмовлено у задоволенні забезпечення апеляційної скарги. Що стосується доданої до заяви копії рішення суду, то його примірник здобуто випадково (не офіційно), а тому не може трактуватись як час, коли особі стало відомо про його існування.

Єдиним офіційним підтвердженням отримання копії оскаржуваного рішення є заява від 10 березня 2025 року, та саме з цієї дати розпочався перебіг строку на його апеляційне оскарження.

Крім того, звернув увагу, що ОСОБА_1 на час подання заяви до апеляційного суду не мала а ні знань, а ні розуміння, у який спосіб їй захистити своє право. На підставі викладеного просив поновити строк на апеляційне оскарження.

В подальшому, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2025 року визнано неповажними зазначені Фортуною Г.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року, апеляційну скаргу апелянта залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних у ній недоліків, а саме подання заяви із зазначенням інших поважних обставин щодо пропуску строку на апеляційне оскарження.

Провадження №22-ц/822/364/25

Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху направлена у встановленому законом порядку в електронний кабінет представника апелянта, що підтверджується супровідним листом та довідкою про доставку електронного документу.

04 квітня 2025 року стороною апелянта направлено до суду апеляційної інстанції заяву про виправлення недоліків та обґрунтовано її наступними поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження.

Так, вказує, що:

1. ОСОБА_1 участі у справі не приймала, рішення не отримувала, а

факт порушення її прав є очевидним;

2. ОСОБА_1 перебуває за кордоном, що ускладнювало комунікацію

з представником й вимагало додаткового часу, а отримана від неї інформація також вимагала часу на сприйняття, осмислення та прийняття відповідного рішення, як діяти в ситуації;

3. ОСОБА_1 17 лютого 2025 року шляхом подання клопотання про

забезпечення позову, крім іншого, повідомила апеляційний суд про наміри оскаржувати рішення суду від 18 березня 2016 року;

4.Датою офіційного отримання рішення суду вважає 10 березня 2025 року, а

строк на апеляційне оскарження рішення слід відраховувати не за правилами Перехідних Положень ЦПК України, а від часу вчинення процесуальної дії, який складає 30 днів з дати офіційного вручення рішення, тобто по 09 квітня 2025 року;

5.Вважає, що саме суд допустив порушення прав апелянта ще у 2016 році,

не залучивши ОСОБА_1 учасником справи.

Вирішуючи питання про поновлення строку апелянту та визнання наведених обставин новими й поважними, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.3 ст.13 ЦПК України).

У статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок учасників справи, добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч.1 ст.126 ЦПК України).

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким кожна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, в аспекті дотримання принципу правової визначеності, який включає принцип остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку колегія суддів враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», №11681/85, § 35).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка і Шереметьєв проти України,» №17160/06 та №35548/06, § 34).

Як вже інформувалося апелянта, в силу п.13 Перехідних положень ЦПК України (у чинній редакції з 15 грудня 2017 року) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, згідно ч.1 ст.292 ЦПК України (у чинній на час ухвалення рішення редакції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За приписами ч.1 ст.294 ЦПК України (у чинній на час ухвалення рішення редакції) визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012

Як вже неодноразово зазначалося, апеляційним судом встановлено, що 18.03.2016 року Садгірським районним судом м. Чернівці ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради, що підтверджує доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_1 не приймала участі у розгляді вказаної справи.

ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , 17.02.2025 року подав до Чернівецького апеляційного суду заяву про забезпечення позову, в якій зазначалося, що представником буде оскаржуватися рішення, а в додатку до заяви містилася копія оскаржуваного рішення з ЄДРСР, дата друку - 2024 рік.

Наведені у заяві від 04 квітня 2025 року доводи з приводу поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме: апелянт участі у справі не приймала, рішення не отримувала; 17 лютого 2025 року повідомила суд про те, що буде оскаржувати рішення суду; копію оскаржуваного рішення офіційно отримала тільки 10 березня 2025 року та саме з цієї дати необхідно відраховувати строк на апеляційне оскарження судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки такі не є новими (іншими) обставинами, на вказані доводи судом надавалася відповідь з належним обґрунтуванням їх безпідставності, про шо наведено в постановлених ухвалах.

За наведеного підтверджується попередній висновок, що станом не пізніше 17.02.2025 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Фортуна Г.Г. були достеменно обізнані про наявність та зміст судового рішення від 18.03.2016 року, і з цього часу вважали його таким, що порушує права апелянта. Такої процесуальної дії, як інформування апеляційний суд про наміри оскарження судового рішення, чинним ЦПК України не передбачено.

З приводу перебування ОСОБА_1 за кордоном, що ускладнює комунікацію й час на її сприйняття з осмисленням, то матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наведеному, а тому є безпідставними.

Стосовно посилання на те, що строк на апеляційне оскарження має бути 30 днів, а не 10 днів, то суд апеляційної інстанції вважає, що таке є помилковим, оскільки з цього приводу судом наводилися відповідні норми процесуального права в ухвалі від 28 березня 2025 року.

Надаючи оцінку іншим доводам заяви від 04 квітня 2025 року колегія суддів звертає увагу заявника (апелянта), що оцінка наявності чи відсутності впливу оскаржуваного рішення суду на права особи, яка не брала участь у справі, на стадії вирішення питання прийняття апеляційної скарги не допускається, оскільки це разом з іншими обставинами досліджується судом під час перегляду рішення на предмет законності по суті апеляційної скарги та застосуванням відповідних норм процесуального закону згідно встановлених обставин.

Також, за відсутності обґрунтувань порушень суду першої інстанції щодо незалучення ОСОБА_1 до участі у справі до ухвалення судового рішення, такі обставини є не спроможними для поважності причин поновлення строку на апеляційне оскарження.

Наявність інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження стороною апелянта не наведено.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу апелянта на рішення ЄСПЛ в справі «OBARANCHUK v. UKRAINE» (41443/16) від 03.04.2025 року, в якому надавалася правова оцінка на предмет пропорційності прав суб`єктів звернення до національних судів і де суд вказав, що «…В принципі, може бути законним дозволити іншим особам, яких стосується судове рішення, оскаржити його, як тільки вони дізнаються про нього (так само, §51, і див. рішення у справі «Проценко проти росії», № 13151/04, §§ 30-34, від 31 липня 2008 року).

В цьому ж рішенні ЄСПЛ вказав, що «…З огляду на викладене, Суд вважає, що національні суди не надали жодних підстав, які б свідчили про наявність обставин суттєвого та переконливого характеру, які б виправдовували поновлення провадження у справі заявниці. Ці міркування є достатніми для того, щоб Суд дійшов висновку, що рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою Л. на рішення 2012 року порушило принцип правової визначеності. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на свої висновки щодо скарги за пунктом 1 статті 6, Суд вважає, що скасування остаточного рішення у спосіб, несумісний з принципом правової визначеності, зруйнувало надію заявниці на обов`язкове до виконання судове рішення та позбавило її, без надання прийнятного обґрунтування та без будь-якої компенсації, права на землю, яке було встановлено цим рішенням. Це поклало на неї надмірний тягар (див. рішення у справах «Брумареску проти Румунії», № 28342/95, §§ 77-80, ECHR 1999-VII; «Маковей та інші проти Молдови», № 19253/03 та 5 інших, §§ 49-50, від 25 квітня 2006 року; а також приклади аналогічного підходу: «Міцопулос проти України», № 62006/09, від 9 грудня 2021 року, та «В`єлєв проти України» , №. 57211/13, 20 січня 2022 року)».

Отже, згідно вимог п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що зазначені в клопотанні інші поважні підстави для поновлення строку ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на апеляційне оскарження рішення суду є непереконливими, неповажними, оскільки апелянтом не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції з часу дізнання про існування такого. Подання апеляційної скарги з пропуском 19 днів після спливу 10-тиденного строку для вчинення такої процесуальної дії і, як наслідок, відмова у відкритті за цим апеляційного провадження - не є надмірним формалізмом.

Керуючись ч.4 ст.357, п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неповажними наведені скаржником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання суддями і протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк