Справа № 204/3274/24
Провадження № 2/204/152/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі.

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Токарєва В.В., представників відповідачів Алексєєнка М.І. та Штирхунової А.Д., представниці третьої особи Паращенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, стягнення витрат на правову допомогу під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, стягнення втраченої (упущеної) вигоди, -

У С Т А Н О В И В.

03 квітня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, визначивши третьою особою Державну казначейську службу України, із вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, стягнення витрат на правову допомогу під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, стягнення втраченої (упущеної) вигоди (том 1, а. с. 1-87, том 9, а. с. 55-57).

В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням її уточнення від 24 червня 2024 року, зазначено, що 01 жовтня 2014 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 28 липня 2014 року за № 0000523. Вказано, що досудове розслідування зазначеного кримінального провадження здійснювалося, відповідно до Постанови начальника слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області радника юстиції Білого В.Г. про визначення групи слідчих для проведення досудового розслідування від 29 вересня 2014 року, а нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, відповідно до Постанови першого заступника прокурора Дніпропетровської області старшого радника юстиції Гладких О.В. про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 28 липня 2014 року, при цьому, нагляд та моніторинг застосування електронного засобу контролю під час домашнього арешту позивачки здійснювався Дніпропетровським міським управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. 29 січня 2015 року відносно позивачки був затверджений обвинувальний акт за ч. 3 ст. 368 КК України, який скерований на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Державне обвинувачення в суді першої інстанції відповідно до постанов прокуратури Дніпропетровської області підтримували прокурори. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_43 , ОСОБА_52 , ОСОБА_44 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 . Вказано, що 01 листопада 2023 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/505/15-к (провадження № 1-кп/204/10/23) кримінальне провадження № 0000523 від 28 липня 2014 року за обвинуваченням позивачки, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України було закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Таким чином, дане кримінальне провадження, з моменту повідомлення про підозру до винесення ухвали про його закриття, тривало більше дев`яти років, а саме 3319 діб. Позивачка стверджує, що вищевказаними діями їй завдано матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в порядку визначеному нормами ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Так, в обґрунтування майнової шкоди у сумі 1 704 184 гривні 12 копійок, позивачка посилається на те, що: по-перше, вона понесла витрати на оплату медичного забезпечення у сумі 192464 гривні 34 копійки; по-друге, в межах кримінального провадження в неї було вилучено майно грошові кошти у сумі 7141 гривня, з яких 7000 гривень вона мала намір покласти на депозитний рахунок у банку, де б за 9 років її депозит склав би 63000 гривень, тому вважає, що їй повинні поверну кошти у сумі 70141 гривня; по-третє, їй підлягає відшкодуванню заробітна плата за 6 місяців її відсторонення від виконання повноважень за посадою на підставі рішень Жовтневого та Красногвардійського районних судів м. Дніпропетровська у сумі 247163 гривні 58 копійок, виходячи із розрахунку. ((26929,92+59476,8)/43*123, де (26929,92+59476,8) заробітна плата за два наступні місяці після закриття кримінального провадження у 2023 році, 43- кількість робочих днів за 2 місяці 2023 року, а 123 це кількість днів її відсторонення. Разом з цим, позивачка прохає суд стягнути з відповідачів витрати на недоотримання нею щомісячних пенсійних виплат по досягненню пенсійного віку у сумі 1194415 гривень 20 копійок. Так, в обґрунтування вказаної вимоги вона посилається на те, що вона могла і повинна була обіймати інші, вищі за рангом, посади ніж її, з відповідною оплатою, але які вона не мала права обіймати через кримінальне провадження. Тому, її зарплата за 9 років становила б 5269558 гривень, а не 2205318 гривень, а відтак, були б і інші відрахування до пенсійного фонду й, відповідно, інша пенсія. Вказує, що різниця між пенсійними виплатами складає 4 976 гривень 73 копійки. Стверджує, що втрачені та недоотримані доходи, у зв`язку з кримінальним провадженням відносно неї та, отримання протягом 9 років меншої заробітної плати ніж та, яку б вона отримувала за звичайних умов, та менші відрахування до пенсійного фонду, позбавили її можливості отримання більш високу пенсії в подальшому, а тому прохає суд стягнути з відповідачів вказану різницю, виходячи із розрахунку (20*12)*4976,73, де, 20 роки середнього розрахунку виплат за віком до уходу людини, 12 - кількість місяців у році, 240 кількість місяців до уходу людини в середньому, 4 976,73 грн. - різниця між фактичними та недоотриманими пенсійними виплатами в подальшому).

В огрунтування моральної шкоди у сумі 35 593 993 гривні 84 копійки позивачка зазначає, що за весь час кримінального переслідування, вона перенесла великі моральні страждання, почувала страх, пригніченість, оскільки більше дев`яти років відстоювала свою невинуватість під час досудового розслідування та в суді, витрачала час на участь у слідчих діях та в чисельних судових засіданнях (115), більша частина яких не відбувалися, саме з вини державного обвинувачення. Вказує на те, що вона більше 9 років перебувала під кримінальним переслідуванням без відповідної правової підстави, була обмежена у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно неї було застосовано домашній арешт із носінням електронного засобу контролю (з 13.10.2014 р. по 31.01.2014 р., з 05.02.15 по 05.04.15 року та з 13.05.15 р. по 10.07.15 р.). Крім того, вона зазнала душевних переживань і моральних страждань; значно погіршився стан її фізичного та психічного здоров`я, у зв`язку з чим на його відновлення потрібний тривалий час. Також, зазначає про те, що вона була обмежена у вільному виборі місця роботи та втратила, на певний час, свій авторитет серед свого професійного оточення на роботі та в суспільному житті; більш того, вона тривалий час, на підставі відповідних клопотань органу досудового розслідування та прокурора, була відсторонена від посади та, в результаті цих неправомірних дій, могла втратити свою роботу в центральному органі виконавчої влади Міністерстві культури України, не отримала підвищень, тощо.

Разом з цим, позивачка стверджує про те, що вона зазнала надзвичайного впливу держави в особі органів досудового слідства та прокуратури на свою особистість як людина та громадянка; прокурори весь час судового розгляду справи, незважаючи на її не винуватість та відсутність доказів її вини у вчинені кримінального правопорушення, фактично намагалися через суд позбавити її волі на тривалий строк, що беззаперечно призвело до глобальної зміни її життєвого укладу та завдало їй значних моральних страждань.

Вказує, що досудове розслідування відносно неї було розпочато як відносно співробітника правоохоронного органу, яким вона не являлась, що в свою чергу порушило підслідність кримінального провадження відносно неї. Крім того, вказує на те, що під час її затримання, було порушено її право на повагу до гідності, оскільки затримували її 01 жовтня 2014 року біля будівлі 3-ої міської дитячої лікарні імені професора М.Ф. Руднєва (за адресою. пр. Пушкіна, 26, м. Дніпропетровськ), разом з малолітньою дитиною інвалідом-дитинства ОСОБА_59 , 2005 року народження, що в свою чергу, також призвело до моральних та душевних страждань. Зазначила, що під час її затримання з восьмирічною дитиною, вона намагалась відвернути увагу останньої від негативних емоції, вибирала слова та акцентувала увагу на тому, що все це кіно в якому вони лиш актори, при цьому, намагалася забезпечити сину комфорт та знизити його напруженість. Стверджує, що натомість, прояв байдужості до емоцій її дитини, відсутність співчуття та розуміння до них, самі негативні емоції працівників прокуратури та правоохоронного органу, підвищували напругу під час затримання, яку спостерігати сторонні люди на вулиці та медична сестра дитячої клінічної лікарні імені професора М.Ф. Руднєва ОСОБА_60 . При цьому, стверджує, що перенесений нею страх за свою дитину, відчуття непередбачуваності наслідків затримання, невизначеності та можливих наслідків події, свавілля працівників прокуратури, в подальшому негативно вплинуло на стан її здоров`я, фізичне та психологічне благополуччя її дитини. Разом з цим, вказує на те, що затримання її з дитиною-інвалідом було незаконним, без жодної ухвали суду чи постанови прокуратури та без складання відповідного протоколу, а відтак вона має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування у розмірі 5000 Євро.

Також, вказує на те, що 01 жовтня 2014 року, без відповідної ухвали суду, відносно неї було проведено незаконний особистий обшук про що складений відповідний протокол та, незаконно отримано змиви з її рук для проведення судової експертизи спеціальних хімічних речовин, вилучено її банківські картки, службове посвідчення та особисті грошові кошти у сумі 7141 гривень (отриманого нею боргу та заробітної плати). Стверджує, що надана їй слідчим ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року, надавала слідчим право на проведення особистого обшуку ОСОБА_61 , а не її, про що вона зазначила слідчому, однак останній проігнорував її зауваження та продовжив слідчу дію, що в свою чергу, в подальшому, мало серйозні негативні наслідки для її здоров`я та здоров`я її малолітнього сина, благополуччя її родини. Так, психічний стрес, який призвів до різноманітних психосоматичних розладів та вплинув на загальний стан її емоційного благополуччя; фізичні проблеми сприяли розвитку хронічних захворювань, а також погіршенню стану її імунітету; втрата довіри та відчуття безпеки порушили взаємовідносини та втрату безпеки в суспільстві, що призвело до її соціальної ізоляції, погіршення психічного стану; а зниження якості життя вплинуло на загальний рівень комфорту та життя її та її родини, зменшивши можливість насолоджуватися повсякденними аспектами. Позивачка стверджує про те, що постійний стрес та тривале зловживання в подальшому вплинуло на її фізичне здоров`я, сприяло розвитку серцево-судинних захворювань та інших медичних проблем. Тому прохає суд відшкодувати їй завдану її незаконним обшуком моральну шкоду у сумі 3000 Євро та, за незаконне отриманням зразків у сумі 2000 Євро.

Крім того, зазначає, що за результатами висновку судової експертизи спеціальних хімічних речовин та речовин хімічних виробництв від 24 листопада 2014 року № 70/12-2805 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровської області встановлено що кошти, які передав позивачці ОСОБА_62 помічені барвником «Промінь 1», а на досліджених ватних тампонах зі змивами з її рук слідів речовини з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях не виявлено, таким чином грошові кошти, які повернув ОСОБА_62 , помічались спеціальною хімічною речовиною з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях після вилучення їх, під час несанкціонованого її особистого обшуку, що в свою чергу, підтверджується відеозаписом її несанкціонованого особистого обшуку з якого вбачається, що вона, на прохання слідчого, перерахувала отриманий від ОСОБА_63 борг.

Позивачка стверджує, що такі дії слідчого (нанесення невідомої речовини для проведення в подальшому хімічної експертизи) суттєво вплинули на її фізичне та психічне становище, оскільки дані дії викликали в неї стрес, тривогу та невпевненість щодо її здоров`я в подальшому, а також вплинуло на її здатність виконання щоденних обов`язків.

Разом з цим, позивачка зазначає про те, що вилучення у неї банківських карток та грошей суттєво обмежило її здатність здійснювати покупки в магазині та купувати необхідні ліки в аптеці, призвело до відчуття великої несправедливості, створило серйозні труднощі і суттєво порушило її право на доступ до основних засобів існування. Враховуючи важливість цих потреб для її фізичного та психологічного благополуччя такі дії порушили її права. Також через вилучення значної суми грошей, яку вона планувала покласти на депозит у банку для подальшого забезпечення її дитини, вона (за 9 років) понесла значні збитки. Тому прохає суд відшкодувати їй завдану в наслідок незаконного вилучення майна моральну шкоду у розмірі 912 258 гривень 06 копійок, виходячи із розрахунку (8000*1)*114-(8000*1).31*1.

Більш того, вказує на те, що після її незаконного особистого обшуку, вилучення особистого майна та отримання змивів з рук, без відповідної ухвали суду та засобів фіксації, за відсутності її захисника та без роз`яснення права на захист, працівниками прокуратури Дніпропетровської області, було проведено обшук домоволодіння її матері за адресою. АДРЕСА_1 , при тому, що ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2014 року була надана на проведення обшуку домоволодіння « ОСОБА_64 » та за адресою. АДРЕСА_2 , яке позивачка продала ще у 2003 році ОСОБА_65 . Разом з цим, позивачка стверджує про те, що слідчий, коли з`ясував дійсну адресу домоволодіння не зупинив проведення незаконних слідчих дій щодо неї та помешкання ОСОБА_66 , а продовжив незаконний обшук, а не знайшовши нічого - знищив протокол цього обшуку. Таким чином, обшук домоволодіння за місцем її мешкання проводився працівниками правоохоронних органів та прокуратури без дотримання принципів пропорційності та законності, що привело до порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Більш того, порушення приватності її особистого простору та простору її родини створило додатковий психологічний стрес, відчуття страху та невпевненість у своєму захисті від незаконних втручань у своє приватне життя. На підставі безпідставних противоправних дій щодо приватності її матері, вона з родиною втратили довіру до влади та інших інституцій. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдану вказаними діями моральну шкоду у розмірі 5000 Євро.

У той же час, позивачка стверджує про те, що 01 жовтня 2014 року близько 20 години її привезли до приміщення слідчого відділу прокуратури, де посеред ночі нібито було проведено її допит, без роз`яснення її прав та залучення захисника, чим порушено її право кваліфіковану правову допомогу. Позивачка зазначає, що як такого допиту не було, бо текст протоколу допиту та її покази слідчі склали самостійно, без її участі, а їй лише було вказано на необхідність його підпису. На її заперечення та зауваження слідчий не реагував, заносити їх до протоколу відмовився, при цьому вказав на те, що якщо вона відмовиться підписувати протокол, то її буде офіційно за протоколом затримано та відправлено на три доби до Ізолятора тимчасового тримання затриманих осіб. Більш того, слідчий пропонував їй написати заяву на звільнення з займаної посади та за 50000 доларів США закрити справу. Таким чином вважає, що слідчим на неї було здійснено психологічний тиск з метою схилення її до самообмови у вчиненні кримінального правопорушення, якого вона не вчиняла. Більш того, вважає, що такі неправомірні дії слідчого, які до того ж відбувалися в нічний час, не лише порушили її права, а й суттєво поглибили негативний вплив на її психічне та емоційне благополуччя, спричинили серйозний стрес та моральне страждання, відбиваючись на її загальному становищі і якості здоров`я та психологічному здоров`ї її родини. З цих підстав прохає суд стягнути з відповідача завдану внаслідок нічного допиту моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень та, моральну шкоду завдану порушенням її права на кваліфіковану правову допомогу у розмірі 10 000 Євро.

Також, зазначено про те, що 01 жовтня 2014 року у приміщенні відділу кадрів Міністерства культури України слідчим було незаконно вилучено оригінал її особової справи, яка є документом з обмеженим доступом, який, в свою чергу, повинен зберігатися 75 років, після звільнення працівника. Натомість, вказує на те, що по-перше, дана особова справа була вилучена слідчим без відповідної ухвали суду, а по-друге, вона підшита до матеріалів кримінального провадження та, до цих пір, після його закриття, не повернута до Міністерства культури України. Позивачка стверджує, що незаконне вилучення її особової справи без ухвали суду мало серйозні наслідки для неї, які призвели до приниження її авторитету серед колег, створили недовіру керівників та посіяли сумніви в її чесності та бездоганності. Психоемоційний стрес, який виник внаслідок цього, дуже важко відновити, адже він впливає на її загальне самопочуття та взаємовідносини в робочому середовищі. Тому прохає суд стягнути з відповідачів завдану їй цими діями моральну шкоду у розмірі 912 258 гривень 06 копійок, виходячи із розрахунку (8000*1)*114+(8000*1).31*1.

02 жовтня 2014 року о 02 годині 30 хвили у приміщенні слідчого відділу прокуратури Дніпропетровської області за її участі проводились слідчі дії, зокрема, їй було повідомлено про підозру. При цьому, позивачка запевняє, що така підозра була їй вручена з порушенням вимог ч. 4 ст. 223 та ст. 278 КПК України та, із висловленням їй повідомлення-погрози. буду дергаться будут рыть и посадят, буду себя хорошо вести согласятся на угоду за 50 тыс.$. Крім того, зазначає, що під психологічним тиском та на вимогу слідчого вона була вимушена поставити час і дату отримання такої підозри, як 19.10 год. 1.10.2014 року, що не відповідало дійсності і про що свідчать сфальсифіковані протокол про роз`яснення права на захист з нібито відмовою від захисника та пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від 02 жовтня 2014 року.

31 жовтня 2014 року слідчим, у присутності захисника Погосяна В.Є., їй було вручено другу підозру з тексту якої вилучено фразу про те, що обов`язковою умовою відповідальності за одержання неправомірної вигоди відповідно до ст. 368 КК України є одержання хабара службовою особою за виконання (невиконання) будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. При цьому, зазначає, що обов`язок забезпечення підготовки та подання на підпис керівництву документів, щодо погодження розміщення реклами на пам`ятках нерухомої культурної спадщини національного значення та в зонах їх охорони, в історичних ареалах населених місць відповідно до Положення про управління нерухомої культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 26.12.2011 року №716/0/17-11, покладено саме на це управління, натомість вона, на той час, я була працівником іншого структурного підрозділу Мінкультури. В той же час, вказує на те, що слідчим в підозрі про вчинення злочину від 31 жовтня 2014 року не було деталізовано, яку саме Інструкцію нею було порушено, оскільки відсутнє посилання на назву, дату прийняття та затвердження посадової інструкції, але не зважаючи на вказане, відповідно до вимог ч. 5 ст. 65-1 Закону України «Про запобігання корупції», з вини працівників прокуратури Дніпропетровської області її було відсторонено від виконання повноважень за посадою. Більш того, стверджує про те, що через такі дії прокуратури, вона протягом 9-ти років не мала права приймати участь у конкурсах на заняття вакантних посад відповідно до своєї кваліфікації та досвіду. З цих підстав, прохає суд стягнути з відповідачів завдану їй цими діями моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Вказує, що висновком експерта Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3116/3117-19 від 23вересня 2019 року за результатами проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів встановлено фальсифікацію слідчими документів. Так, зокрема те, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підозрювана» в «Протоколі роз`яснення права на захист від 01.10.2014» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Крім того, на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від «_».10.2014» в графі дати її складання, в рукописний запис дати вносились зміни. При цьому, першочерговий рукописний запис «2» октября 2014», розташований на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від «_».10.2014» в графі дати її складання піддавався змінам, а саме дописці цифри «0» та виправленню цифри «2» на цифру «1». Первинним рукописним записом розташованим на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від «_».10.2014» в графі дати її складання,- був рукописний запис «2» октября 2014». Позивачка вважає, що фальсифікація цих документів, була спрямована для здійснення на неї психічного та фізичного тиску, що, в свою чергу, не лише порушило закон і Конституцію України, але завдало їй значної моральної шкоди, оскільки такі дії підсилили її страждання та погіршили її психологічний стан, що відобразилося на загальному самопочутті та моральному благополуччі. Такий контекст глибше підкреслив важливість захисту від моральної травми та виставив наростаючу важливість визнання шкоди, заподіяної нелегітимними діями, для забезпечення повного та ефективного правового захисту.

Позивачка стверджує, що також слідчими незаконно було отримано інформацію стосовно її майнового стану (24 вересня 2014 року) та стану її здоров`я (12 листопада 2014 року), бо жодних дозволів їх отримання вона не надавала. Більш того, зазначає, що така інформація, в подальшому, була долучена слідчим до матеріалів її кримінального провадження, до якого неодноразово мали доступ працівники прокуратури та суду, що, в свою чергу, не відповідало спеціальному режиму збирання, зберігання, використання та поширення інформації про стан психічного здоров`я особи, передбаченому відповідно до статті 32 Конституції України та статті 6 Закону України «Про захист персональних даних», а відтак є втручанням у її права, гарантовані статтею 8 Конвенції (права на конфіденційність). Позивачка стверджує, що такі незаконні дії привели до приниження її особистої гідності та створили недовіру до влади та правоохоронних органів. Більш того, позивачка вважає, що такі недопустимі втручання порушують основні принципи приватності та підштовхують її до сумнівів щодо етичності та законності дій компетентних органів, що унеможливлює відновлення її довіри до влади та правоохоронних структур. Тому прохає суд стягнути з відповідачів на її користь завдану їй цими діями моральну шкоду у сумі 100 000 гривень.

Разом з цим, позивачка зазначає про те, що відносно неї 13 жовтня 2014 року, 11 грудня 2014 року та 05 лютого 2015 року незаконно було застосовано запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю та із покладенням на неї додаткових обов`язків, зокрема, прибувати до слідчого, прокурора або суду в провадженні яких перебуває кримінальне провадження за їх вимогою; з 19 до 07 години не залишати місце постійного проживання ( АДРЕСА_1 ) без дозволу слідчого, прокурора чи суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд залежно від стадії кримінального провадження про зміну місця свого проживання. Позивачка стверджує про те, що такими рішеннями було порушено її право на доступ до медичної допомоги, оскільки наприкінці березня 2015 року, під час гіпертонічної кризи, вона більше двох годин не мала змоги отримати медичну допомогу у лікарнях міста Дніпропетровська, бо її не хотіли приймати через носіння електронного засобу контролю та постійне його спрацювання, що в свою чергу, призвело до порушення її права на невідкладну медичну допомогу, становило загрозу для її життя та благополуччя. Позивачка стверджує, що несвоєчасне отримання медичної допомоги при запамороченні та високому тиску призвело до загострення її стану, серйозних ускладнень та навіть загрози її життю.

Крім того, зазначає, що 13 травня 2015 року їй знову було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 19 до 07 години до 10 липня 2015 року на два місяці, а відтак вважає, що вона незаконно перебувала під домашнім арештом 199 діб. Більш того, стверджує, що перебування під домашнім арештом в супроводі постійного психологічного тиску на неї та її сім`ю, постійне спрацювання електронного засобу контролю, створило для неї невербальне обмеження її свободи та можливостей, обмежено можливість вільного пересування, змоги приділяти своїй родині достатньо уваги, особливо дітям. Вказує, неможливість участі в розвитку та вихованні дітей, внаслідок обмеженого доступу до зовнішнього середовища, що суттєво вплинуло на психоемоційний стан кожного члена її сім`ї. Стверджує, що неможливість проводити час з дітьми за межами власного будинку, обтяжувало розвиток їх соціальних навичок та культури спілкування, внаслідок цього, у неї та її дітей, яких у неї четверо, та молодша з яких має інвалідність з дитинства, сформувався високий рівень стресу та відчуття відчуження від зовнішнього середовища. Також зазначає про те, що суттєво вплинуло на її здоров`я та психоемоційне здоров`я її молодшої дитини з інвалідністю, постійне спрацювання електронного засобу контролю, що виражається в серйозних труднощах у встановленні та утриманні родинних відносин, емоційному виснаженні та втраті нормального соціального функціонування. З цих підстав, прохає суду стягнути з відповідача на її користь завдано їй моральну шкоду у розмірі 1 435 392 гривні, виходячи із розрахунку (226*24+130*24)*48*3,5.

Також, позивачка зазначає про те, що її незаконно було відсторонено від посади (13 жовтня 2014 року, 01 грудня 2014 року та 13 травня 2015 року), що позбавило її можливості працювати й отримувати заробітну плату, утримувати дітей, купувати продукти, ліки тощо. Позивачка вважає, що ці дії були вчинені для приниження її гідності, застосування психічного та психологічного впливу на її свідомість. Водночас, відсторонення її від виконання повноважень за посадою призвело до порушення робочого процесу, втрати довіри колег та мистецтвознавців, більш того вказане, мало негативний вплив на її професійну репутацію. Тому прохає суд стягнути з відповідача на її користь завдану їй незаконним відстороненням від займаної посади моральну шкоду у розмірі 354 240 гривень, виходячи із розрахунку (8000*7,38)*6.

Водночас, позивачка в обґрунтування завданої їй моральної шкоди посилається на те, що інформація в обвинувальному акті у кримінальному провадженні відносно неї, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 00523 від 28 липня 2014 року за складом злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, містить сліди перекручування слідчими у кримінальному провадженні та прокурором Ботнарем А.В. істини в офіційних документах та у видачі неправдивих офіційних документів, зокрема обвинувального акту щодо неї, шляхом використання для цього свого службового становища. Крім того, вказує на те, що з 28 липня по 01 жовтня 2014 року слідчими незаконно було проведено відносно неї негласні слідчі дії, що є втручанням в її приватне спілкування. Більш того, вона зазнала катувань. Так, зокрема зазначає про те, що 01 жовтня 2014 року її було допитано в нічний час разом з малолітньою дитиною інвалідом, під час святкування дня народження прокурора процесуального керівника ОСОБА_2 , а з 01 грудня по 11 грудня 2014 року до неї, з порушенням норм КПК України, було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням ЕЗК, який порушував нормальний склад її життя та життя її родини, а також її сусідів, оскільки він спрацьовував цілодобово. З цих підстав, прохає суд стягнути з відповідача на її користь завдану їй вказаними діями моральну шкоду у розмірі 10 000 Євро.

Крім того, вказує на те, що 17 лютого 2015 року за результатами підготовчого провадження суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська в порушення вимог ч. 6 ст. 107, ст. ст. 314, 315, 342- 345, ч. 1 ст. 370, п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України виніс завідомо злочинну та незаконну ухвалу від 05 лютого 2015 року без наявності будь-яких письмових клопотань про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу, без будь-яких підстав доказів в обґрунтування цього клопотання призначивши справу до розгляду незаконно, та обрав їй з 05 лютого 2015 року по 05 квітня 2015 року запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання із обов`язковим носінням електронного браслету. Вважає, що вказаний запобіжний захід до неї судом було застосовано протиправно, чим їй завдано моральну шкоду у розмірі 3000 Євро.

Разом з цим, позивачка вказує на тривалий (затягнутий) розгляд справи (більше дев`яти років) саме з вини державних органів (органів прокуратури), що на її думку, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку. Вказує, що слідчими прокуратури Дніпропетровської області та прокурором у кримінальному провадженні Ботнаром А.В. були штучно створенні процесуальні перешкоди, спрямовані на порушення її права на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки належним та неупередженим судом. Стверджує, що такі дії порушують мораль суспільства і, її моральні принципи, чим їй завдано душевних страждань, яких публічна особа, науковець високо рівня та поважаюча себе людина зазнає у зв`язку із довготривалим перебуванням під незаконним слідством і судом по обвинуваченню у злочині, якого не вчиняла; шкода честі та ділової репутації через протиправне оприлюднення імені обвинуваченого у хабарництві до набрання законної сили обвинувальним вироком та в наслідок публічних, принизливих і провокаційних образ та неправдивих звинувачень. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдану їй вказаними діями моральну шкоду у розмірі 4 500 Євро.

Вказує, що навіть після закриття кримінального провадження, вона не реабілітована, оскільки за місцем її роботи та до МВС України не направлені відповідні відомості. Вказує, що станом на 29 грудня 2023 року, незнятої чи непогашеної судимості вона не має, в розшуку не перебуває, разом з тим вона є особою, яку 01 жовтня 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 статтею 368 КК України, кримінальне провадження № 000523 від 28.07.2014.Справу направлено до суду з обвинувальним актом 30.01.2015 року. Стверджує, що через це, вона не тільки протягом 9 років не мала права обіймати вищі за рангом посади, недоотримує відповідні пенсійні виплати в подальшому, і досі не реабілітована в очах колег та керівництва центрального органу виконавчої влади та не може претендувати на зайняття наступних за рангом вакантних посад, у зв`язку з неподанням інформації про закриття кримінального провадження відносно неї до МВС України, чим порушено Конвенцію з прав людини та основоположних свобод, нанесено їй суттєву душевну травму, що вимагає компенсації моральної шкоди у розмірі 2000 Євро.

Також вказує на те, що протягом 9 років з вини працівників прокуратури Дніпропетровської області вона була позбавлена права повноцінно займатися вихованням та культурним розвитком своїх дітей, чим були обмежені їх права та можливості повного соціального життя і досягнення особистого розвитку, оскільки працівниками прокуратури жодного разу не було вжито необхідних заходів сприяння спілкуванню та духовному розвитку її дітей, що звичайно вимагались за конкретних обставин її справи. У цьому контексті, відповідність дій або заходів при вирішенні питання розрахунку моральної шкоди має бути оцінено за швидкістю їх виконання, оскільки сплинув час для виправлення цієї шкоди, яка не має зворотної дії для відновлення втраченого часу, у зв`язку з чим прохає суд стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду в цій частині у сумі 4000 Євро або 18667 гривень за кожен рік.

Також вказує, що за дев`ять років кримінального провадження (досудового слідства та судового розгляду моєї справи) вона отримала низку хвороб, які неможливо виправити, а саме: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, артеріальна гіпертензія І ступеня, ексцентрична гіпертрофія лівого шлунку (ГЛШ виступає предиктором раптової зупинки серця в осіб зі зніженою функцією лівого шлунку, що супроводжується більш вираженими несприятливими змінами серця та, відповідно, гіршим прогнозом перебігу сердечно судинних захворювань), значна недостатність артеріального клапану 3 степеню, високий кардіоваскуляторний ризик, СН стадія С, 2 ФК, неможно виключити організований тромб в ділянці верхівки лівого шлунку серця за даними ЕхоКГ від 04.02.2024 року (який за признаками має двух місячну давність, тобто 1-4 листопада 2023 року), дифузно-вузлову гіперплазію щитоподібної залози, жовчокам`яну хворобу, аксіальну грижу страховидного отвору діафрагми, астенічний синдром.

Разом з цим, стверджує про те, що незаконні дії вчинені відносно неї вплинули на здоров`я її малолітнього (на той час) сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 інваліда дитинства (дитячий церебральний параліч, правосторонній спастичний геміпарез обтяжений судорожною готовністю до епілепсії), який був поруч з нею під час незаконного затримання, незаконного особистого обшуку та незаконного обшуку домоволодіння, знаходився вдома та бачив і чув весь час застосованого щодо неї цілодобового спрацювання електронного засобу контролю. Бачив неодноразово як її забирали до лікарні машини швидкої допомоги, бачив озброєних працівників правоохоронного органу вночі під час коли її родина намагалася трохи відпочити від свавілля працівників прокуратури та правоохоронних органів. Так, протягом тривалого психічного навантаження на неї, її родину та молодшу дитину з вини працівників прокуратури Дніпропетровської області, його самопочуття погіршилося, та при наступному обстежені йому було поставлено діагноз спастичний три парез зі стійкими руховими розладами. Тому, протягом 2015-2019 років її син потребував та отримував якісне лікування та проходив довготривалу реабілітацію. Вважає, що завдану її здоров`ю та здоров`ю її сину шкоду повинен відшкодувати відповідач.

Вважає, що зазначені обставини завдання їй моральної шкоди, свідчать про те, що по відношенню до неї мали місце тривалі незаконні дії, які завдали їй моральної шкоди, внаслідок психічного впливу, позбавлення можливостей реалізації своїх цілей і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинули на стан її здоров`я, привели до інших негативних наслідків морального характеру. Тому вважає, що належною буде сума компенсації завданої їй моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, негативних наслідків, які продовжуються після закриття кримінального провадження у сумі 29 518 110,72 гривень 72 копійки.

В обґрунтування процесуальних витрат у сумі 530 430 гривень 31 копійка зазначає, що адвокат Токарєв В.В., надавав їй правову допомоги у суді першої інстанцій під час розгляду кримінальної справи і факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього, наявними в матеріалах справи ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпро за період з 05 лютого 2015 року по 01 листопада 2023 року, копіями журналів судового розгляду за цей період (відбулося 115 судових засідань) тощо. Також нею враховано складність кримінальної справи, значення кримінальної справи, в тому числі, впливом вирішення справи на її репутацію, що свідчить про співмірність, розумність та обґрунтованість таких витрат на надану їй правову допомогу. Стверджує, що вона взяла на себе фінансові зобов`язання - оплату правової допомоги під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, в результаті чого має право на відшкодування цих витрат. Керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, вважає, що має бути відшкодовано. витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 329 900,00 гривень; витрати на прибуття до суду протягом більше 9 років (в більшості випадків з місця роботи у м. Київ до Красногвардійського районного суду у м. Дніпро потягом або власним авто. квітки на потяг, купівля пального тощо всього на загальну суму 176 284 гривні 51 копійка; витрати на придбання спеціальної літератури. два томи Кримінального процесуального кодексу України та два томи Кримінального кодексу України 800,00 гривень; витрати пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів тощо всього на загальну суму 23 445 гривень 80 копійок.

В обґрунтування втраченої (упущеної) вигоди у сумі 3 064 240 гривень зазначає, що вона є фахівцем зі значним фаховим досвідом, який має п`ять освіт, три з яких вищі, однак протягом 9 років, з вини працівників прокуратури Дніпропетровської області, вона не мала права займати керівні посади державної служби, та досі обіймаю посаду головного спеціаліста Міністерства культури та інформаційної політики України. Вказує на те, що через кримінальне провадження, вона не мала права займати посади фахівців з питань реформ (державні експерти Міністерства культури та інформаційної політики України), які отримували більш високу заробітну плату (40-80 тисяч гривень на місяць). Також, вона не мала права фахово займатися мистецтвом, справою для души, для якої так довго навчалася та отримувала практичний досвід у найкращих фахівців своєї справи в Україні. Стверджує, що в її плани мої плани входило здати іспит на судового експерта мистецтвознавчої експертизи для внесення у Державний реєстр атестованих судових експертів України, однак працівники прокуратури Дніпропетровської області своїми незаконними діями завдали не тільки їй моральну та матеріальну шкоду, а й шкоду Державі, бо фахівець своєї справи протягом тривалого часу повинен був доказувати свою невинуватість у суді. Вказує, що заробітна плата за 2015 2023 роки керівних посад державних службовців Мінкульта України склала в середньому 5 269 558 гривень, натомість її заробітна плата за цей же час склала 2 205 318 гривень, а отже вона понесла втрати у вигляді втраченої (упущеної) вигоди, які б вона могла одержати за звичайних обставин, якби її права не були порушені кримінальним провадженням, у сумі 3 064 240 гривень. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдані їх збитки втраченою вигодою у сумі 3 064 240 гривень.

З огляду на викладене, прохає суд стягнути з Держави на її користь завдану їй матеріальну шкоду у розмірі.1 704 184 гривні 12 копійок; понесені нею процесуальні витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу під час кримінального провадження у сумі 530 430 гривень 31 копійка; моральну шкоду у розмірі 35 593 993 гривні 84 копійки; втрачену (упущену) вигоду у сумі 3 064 240 гривень, а всього 40 892 848 гривень 27 копійок.

Ухвалою суду від 23 травня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 45 хвилин 20 червня 2024 року (том 9, а. с. 8 та на звороті), копія якої надіслана до відому учасникам справи 23 травня 2024 року за вихідним № 13424/24-вих/2/204/2162/24 (а. с. 9).

Протокольною ухвалою суду від 20 червня 2024 року замінено статус Державної казначейської служби України з відповідача на третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (том 9, а. с. 45-47).

08 липня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника Дніпропетровської обласної прокуратури Алексєєнка М.І. (том 9, а. с. 62-73), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувало кримінальне провадження за № 0000523 від 28 липня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, зокрема в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого службового становища, поєднані з вимаганням неправомірної вигоди. Вказує, що в основу обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні корупційного злочину було покладено результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій - контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, у ході якого обвинуваченій ОСОБА_1 передавались грошові кошти, а також фіксація зазначених дій за допомогою аудіо- відео контролю особи. Зазначає, що результати проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій зафіксовано у протоколах проведення негласних слідчих (розшукових) дій та матеріальних носіях інформації, що долучені до матеріалів кримінального провадження. Вказує, що ЄСПЛ у своїх рішеннях вказує на те, що у деяких випадках може виникати необхідність не розкривати певні докази стороні захисту з метою забезпечення основних прав інших осіб або захисту важливих суспільних інтересів, адже їхнє життя, свобода чи безпека також можуть бути поставлені під загрозу. У таких випадках у кримінальному провадженні виникають конкуруючі інтереси, такі як національна безпека або необхідність захищати свідків у випадку ризику переслідування або використання таємних методів розслідування злочину, які повинні бути протиставлені правам обвинуваченого. Стверджує, що право на розкриття відповідних доказів згідно з правовими позиціями ЄСПЛ не є абсолютним. Разом з цим, зазначає, що згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції допускаються лише такі заходи, які обмежують права захисту, що є суворо необхідними. Крім цього, для того, щоб гарантувати обвинуваченому справедливий судовий розгляд, будь-які труднощі, які викликають обмеження захисту своїх прав, повинні бути належним чином урівноважені та компенсовані процедурами, яких дотримуються національні судові органи. Вважає, що процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД (у тому числі й відповідні постанови прокурора та ухвали слідчих суддів) повинні досліджуватися судом під час розгляду справи в суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД. Враховуючи те, що з процесуальних рішень, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України, не знято грифи секретності, та відсутні можливості їх скасування, а також відкриття стороні захисту та долучення до матеріалів судового розгляду, такі рішення знищено за спливом строку їх зберігання. Вказує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 340 КПК України якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог ст. 341 цього Кодексу повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. Враховуючи вищевикладене, сторона обвинувачення прийшла до висновку про необхідність відмовитись від обвинувачення у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Прокурором групи у кримінальному провадженні прокурором Західної окружної прокуратури міста Дніпра Донченком А.А., 31 жовтня 2023 року винесено постанову про відмову від підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року кримінальне провадження № 0000523 від 28 липня 2014 року відносно обвинуваченої ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Вказує, що у позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути на її користь загальну суму у розмірі 1 704 184 гривень матеріальної шкоди, обґрунтовуючи суму витратами у виді медичного забезпечення, відсторонення від посади, та нею недоотримання щомісячних пенсійних виплат по досягненню пенсійного віку. В даній частині позову ОСОБА_1 зазначає, що оплата медичного забезпечення складає 192 464 гривень, де 49897,53 +142 566 гривень 81 копійка (13 196, 52 шекеля в гривні станом на 22 березня 2024 року), однак жодним чином не надає розрахунок, не пояснює витрати, не зазначає куди, за який період здійснено розрахунок та не надає підтвердження цим витратам. Крім того, вказує на те, що відповідно до вимог ст. 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються). заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Зазначає, що аналогічні норми містяться у пункті 7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». З цих підстав, вважає, що виникнення у конкретного громадянина права на відшкодування шкоди пов`язане зі складним юридичним складом, що включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Вказує, що вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено відшкодування витрат на медичне забезпечення за час розгляду кримінального провадження.

Разом з цим, зазначає про те, що прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині втрати частини заробітку за час відсторонення від виконання своїх службових повноважень у розмірі 247 163 гривні 58 копійок, оскільки, відповідно до вимог п. 8 ч. 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», та положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відшкодуванню визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вказує, що розмір цих сум обчислюється, виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного виправних робіт. При цьому, зазначає, що приписами п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Вказує, що дії ГУНП незаконними не визнавались, а тому вважає, що ГУНП діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, приписами ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Дніпропетровська обласна прокуратура, наголошує, що позивачка не зазначила конкретних обставин, фактів із свого життя, які б підтверджували негативні для неї наслідки у зв`язку з її відстороненням від посади, такі як непоправні зміни у її відносинах з оточуючими людьми, те, що позивачці довелось кардинально змінювати звичний устрій свого життя, що значно погіршило можливості реалізації її звичок і бажань, та потягло за собою багато інших негативних наслідків морального характеру, та не намагається довести такі обставини та факти. Наголошує, що жодним рішення суду не встановлено незаконність відсторонення позивачки від роботи, та матеріали справи не містять ознак, що позивачка оскаржувала своє відсторонення від роботи. Вважає, що ОСОБА_1 не довела, що її відсторонення від посади пов`язано саме з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Вказує, що позивачкою до позову долучено неналежний розрахунок, який ґрунтується виключно на її припущеннях, більш того, нею не наведено підстав, яким саме чином вона повинна була отримувати заробітну плату, тому вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про недоотримання нею, з вини працівників Дніпропетровської обласної прокуратури, щомісячних пенсійних виплат по досягненню пенсійного віку у розмірі 1 194 415 гривень 20 копійок вказує на те, що позивачка, обґрунтовуючи завдання їй моральної шкоди, не надала до суду жодного належного доказу спричинення їй моральних страждань працівниками ГУНП, які вона зазнала у зв`язку з незаконними, на її думку, діями останніх. При цьому, надає розрахунок за власною ініціативою, який складається із її особистих тверджень та припущень. Також зазначає, що у межах даного позову ОСОБА_1 заявляє про відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної, на її думку, неналежним здійсненням досудового розслідування та процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000523, у розмірі 35 593 993 гривень, при цьому в обгругнтування перелічує фактичні обставини справи, наголошуючи на незаконності кожної процесуальній дії за які їй, на її думку, завдана матеріальна та моральна шкода, зокрема, кримінальне провадження відносно неї було відкрито із порушенням правил підслідності, як щодо працівника правоохоронного органу; незаконно затримано працівниками прокуратури, у зв`язку з чим їй завдано моральну шкоду; проведено незаконний особистий обшук та отримання зразків змивів рук, у зв`язку з чим їй спричинено моральну шкоду; порушено її право на кваліфіковану правову допомогу у кримінальному провадженні, що на її думку є порушенням, яке спричинило їй моральну шкоду; незаконно вилучений оригінал її особової справи, спричинив їй моральної шкоди; незаконно отримано інформацію та проведено негласні слідчі розшукові дії; застосовано незаконно запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, у зв`язку із чим спричинено моральну шкоду; незаконно відсторонено від посади у зв`язку із кримінальним правопорушенням; незаконно пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення; зазнавала катувань та залякувань збоку працівників правоохоронних органів; велику кількість відкладених судових засідань; наголошує про незаконність запобіжного заходу; порушення розумних строків розгляду кримінального провадження; підробка документів у кримінальному провадженні; не реабілітована згідно вимог чинного законодавства; порушено право на виховання дитини; наявна втрачена вигода у зв`язку із кримінальним переслідуванням. Вказує, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Зазначає, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Разом з цим, зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди у таких випадках виникає. постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Отже, виникнення у конкретного громадянина права на відшкодування шкоди пов`язане зі складним юридичним складом, що включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Вважає, що фактично право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи. При цьому зазначає, що до реабілітуючих відносяться лише три підстави. встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Втім, на практиці існують нетипові ситуації, однією з яких є відмова прокурора від обвинувачення. Вказує на те, що Касаційний цивільний суд ВС в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц зазначав про те, що ст. 2 Закону містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, тому відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК не передбачає в особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, зазначає, що ВП ВС вказала на сталу практику розгляду справ указаної категорії (ухвалу від 04.07.2023 у справі № 727/7635/21), згідно з якою позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення, скільки за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. При цьому, вказує, що ВП ВС у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 сформовано висновок щодо застосування статті 19 ЦПК України та зазначено, що вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися у порядку кримінального судочинства. Тому вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу у порядку цивільного судочинства, не може вдаватися до оцінки фактів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , щодо якого прийнято рішення, яке ніким не оскаржено. При цьому, зазначає, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Вважає, що позивачка не надала суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану здоров`я та стосунків з рідними внаслідок незаконних, на її думку, дій працівників прокуратури. Тому, вважає, що позивачка не надала доказів завдання їй моральних страждань, та причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників прокуратури та начебто завданням їй моральної шкоди. Разом з цим, зазначає про те, що позивачкою не доведено причинно-наслідковий зв`язок, який би підтверджував завдання їй катування з боку правоохоронних органів.

Щодо завданої позивачці моральної шкоди тривалим розглядом кримінального провадження через неявку прокурорів зазначає, що у кримінальному процесуальному законодавстві України наявна прогалина, яка полягає у відсутності будь-яких процесуальних наслідків систематичної неявки прокурора у судове засідання, які б дозволили забезпечити додержання розумних строків та інших засад кримінального провадження у відповідній справі. Разом з тим, зазначає, що з матеріалів провадження не вбачається, що ОСОБА_1 зверталася зі скаргами або запереченнями до головуючого судді у кримінальному провадженні або керівника прокуратури, із формулювання про систематичну неявку прокурора у судове засідання.

Щодо доводів позивачки про підроблення документів у кримінальному провадженні, зазначає, що справи таких доказів не містять. Твердження позивачки ґрунтуються виключно на її доводах, не маючи належного підтвердження доказами.

Також вказує на те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона не реабілітована, як особа яка притягнута до кримінальної відповідальності. Натомість відповідач зазначає про те, що чинний КПК України взагалі не містить поняття «реабілітація», а лише містить норму про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, яка відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Вказує, що одним із доводів позивачки ОСОБА_1 у позовній заяві, є порушення права на виховання дитини. Натомість стверджує, що жодними доказами не підтверджується причино-наслідковий зв`язок між діями працівників правоохоронних органів та їх вплив на виховання дитини. Наголошує, що ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, не пов`язаний із перебуванням під вартою. Виходячи з вище викладеного, вважає дані доводи позивачки необґрунтованими, оскільки вона мала можливість виховувати дитину повноцінно.

Щодо вимог позивачки про відшкодування понесених нею процесуальних витрат у розмірі 530 430 гривень зазначає, що дані вимоги є безпідставними, оскільки вони повинні виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Вказує, що питання про відшкодування моральної шкоди та її розмір вирішується судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вказані факти не повинні були залишатись поза увагою суду при розгляді та прийнятті рішення у справі, в тому числі у взаємозв`язку з оцінкою доводів доказової бази при визначенні виплат при наданні правової допомоги позивачу. Звертає увагу на те, що в позовній заяві ОСОБА_1 наголошує на тому, що з 01 жовтня 2014 року по 01 листопада 2023 року відносно неї здійснювалося кримінальне переслідування, у зв`язку із чим їй спричинено матеріальної та моральної шкоди. Натомість, вказує на те, що чинним законодавством не встановлено чітких критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, а лише у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру, який гарантований державою, але суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. При цьому, зазначає, що при вирішенні такого питання суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи. В той же час, вказує на те, що приписами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового

розслідування, прокуратури і суду» не передбачено максимальної межу такого відшкодування. Проте, визначення такого розміру відшкодування повинно залежати від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнала позивачка, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Крім того, зазначає про те, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Але розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Вказує, що оскільки позивачка перебувала під кримінальним переслідуванням 109 місяців, то вважає, що її відшкодуванню підлягає сума у розмірі 872 000 гривень, виходячи із мінімального розміру заробітної плати у сумі 8000, а не 35 593 993 гривні, як про те заявляє остання. Вважає, що позовна заява не містить жодних доводів, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивачка керувалася при оцінюванні в матеріальній формі заподіяної їй шкоди. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

01 липня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника ГУ НП в Дніпропетровській області Штиршунової А.Д. (том 9, а. с. 81-86), в яких вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що відповідно до облікових даних Єдиного реєстру досудових розслідувань ГУ НП (ГУМВС) досудове розслідування кримінального провадження № 0000523 відносно ОСОБА_1 не здійснювалося. Разом з цим, вказує на те, що позивачка у своєму позові посилається на те, що вона зверталася зі скаргою до першого заступника МВС України з проханням провести технічну перевірку застосованих до неї електронних засобів контролю, на яку їй 16 травня 2015 року було надано відповідь № 30/4-1179, в якій, з-поміж іншого, зазначено про те, що за даним фактом було проведено ретельне службове розслідування, за результатами якого винних працівників було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Натомість, сам лист-відповідь позивачка до позову не надає, а відповідач не має можливості надати його суду разом з документами службового розслідування, бо вони були знищенні в умовах особливого періоду, що підтверджується актом ДРУП ГУНП від 25 лютого 2022 року № 43/1262. Також, вказує на те, що позивачка безпідставно посилається у своєму позові на незаконне вилучення її особової справи, оскільки такі дії протиправними судом не визнавалися, а отже є законними та такими, що ґрунтуються на правовому полі. Вказує, що працівниками ГУНП в Дніпропетровській області не заподіяно позивачці жодної шкоди, що в свою чергу виключає наявність правових підстав для цивільно-правової відповідальності ГУ НП в частині заподіяння останній шкоди, в тому числі неправомірними діями. Стверджує, що матеріали справи не містять жодного належного доказу, який би вказував на протиправні дії чи бездіяльність працівників ГУ НП в Дніпропетровській області, а відтак вважає, що позивачкою не доведено завдання їй моральної шкоди. Звертає увагу на те, що дії ГУ НП незаконними не визнавалися, а тому вважає, що ГУ НП діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Крім того, вказує на те, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Вказує на те, що таким чином визначений вичерпний перелік випадків, в яких виникає право на відшкодування шкоди, в яких обов`язкове визнання незаконними дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду. Вважає, що позивачка не надала до суду жодних доказів оскарження дій працівників ГУ НП та визнання дій останнього незаконними. Натомість, обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку. При цьому, вказує на те, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язок між ними покладається на позивачку. Вважає, що відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Звертає увагу суду на те, що позивачка обґрунтовуючи завдання їй моральної шкоди, не надала до суду жодного належного доказу спричинення їй моральних страждань працівниками ГУ НП, які вона зазнала у зв`язку з незаконними, на її думку, діями останніх. Вважає, що позивачка не надала суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану здоров`я та стосунків з рідними внаслідок незаконних, на її думку, дій працівників ГУ НП. Тому вважає, що остання не надала доказів завдання їй моральних страждань, та причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників ГУНП та начебто завданням їй моральної шкоди. Разом з цим, прохає суду врахувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

10 липня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив ГУ НП (9 том 9, а. с. 97-103 та на звороті), в якій вона зазначає про те, що у своїй позовні заяві вона не вказувала про те, що досудове розслідування відносно неї здійснювало ГУ НП, натомість зазначала про те, що працівниками даного органу їй було нанесено моральну та матеріальну шкоду, у зв`язку з протиправними діями/бездіяльністю під час нагляду та моніторингу застосованого до неї електронного засобу контролю та незаконного отримання її особової справи.

Разом з цим, зазначає про те, що ГУ НП на підтвердження своїх доводів щодо знищення документів, які, в свою чергу, підтверджують притягнення до дисциплінарної відповідальності винних працівників, не надало суду повний акт такого знищення, а тому вважає, що відповідачем не надано суду доказів знищення саме документів відносно її справи.

Вказує, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у тому числі й відшкодування (повернення) суми сплачених за надання йому юридичної допомоги.

Стверджує, що електронний засіб контролю своїм цілодобовим спрацюванням суттєво порушував її уклад життя, тому вона була вимушена звертатися до представників ГУ НП стосовно заміни пристрою спостереження та технічної перевірки електронного засобу контролю, в ході перевірки якого було підтверджено несправність ЕЗК. Вказує, що численні копії її пояснень надані відповідальним особам Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, рапорти, листи-звітування та висновки працівників ДІМ СДІМ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, фото та відеофіксація спрацювання ЕЗК, численні клопотання та запити свідчать про неналежне виконання посадовими особами ГУ НП свої посадових обов`язків, що в свою чергу привело до порушення її конституційних прав та завдало їй моральної та матеріальної шкоди.

Крім того, вказує на те, що суд ніколи не виносив ухвалу щодо надання дозволу старшому оперуповноваженому в ОВС ДДСБЕЗ МВС України Величку В.В. на вилучення оригіналу її особової справи в приміщенні відділу кадрів Міністерства культури України, а тому таке вилучення її особової справи є незаконним. При цьому зазначає, що доводи представниці ГУ НП про те, що їх діями їй не завдано шкоди є помилковими, оскільки підтверджені додатками до позовної заяви, зокрема листуванням з уповноваженими органами, судовими рішеннями, матеріалами перевірок уповноважених органів, тощо, тому вважає, що вказані факти повторного доведення при розгляді цієї справи не потребують.

Також вказує на те, що представниця відповідача, вважає заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, але при цьому жодним чином не зазначає, в якій саме частині вони повинні бути задоволені та яка саме сума буде достатньою для відновлення її порушеного права (реальні збитки), доходи, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Вказує, що так само, представниця відповідача не визнає в повному обсязі задоволення витрат на правову допомогу. Вважає, що представниця відповідача ГУ НП Штирхунова А.Д. дійшла помилкових висновків про недоведеність і безпідставність вимог позову про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, оскільки причинно-наслідковий зв`язок між незаконністю дій та бездіяльністю відповідачів - посадових осіб ГУ НП у справі в частині застосування щодо неї електронного засобу контролю, тимчасової виїмки документів з державної установи та понесених нею, як позивачем матеріальних і моральних збитків. Разом з цим, зазначає, що питання про розподіл процесуальних витрат (у кримінальному провадженні) в позовній заяві не піднімається, оскільки відповідачем є Держава Україна. Тому прохає суду задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

18 липня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив прокуратури (9 том 9, а. с. 109-122), в якій вона зазначає про те, що голова Дніпровського апеляційного суду Н.М. Деркач своїм листом від 28 листопада 2016 року № 06-35382 повідомила їй, що використання результатів негласних слідчих (розшукових) дій у доказуванні не передбачає долучення до матеріалів кримінального провадження ухвал суду про надання дозволу на проведення негласних слідчих розшукових дій (згідно з вимогами статті 256 КПК України) та інших процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, оскільки останні не містять зафіксованих та зібраних оперативними підрозділами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб, та наголошує, що за результатами проведення кожної із негласних слідчих розшукових дій складається протокол особою, що її проводила. Тому, вважає твердження відповідача, щодо знищення за спливом строку зберігання процесуальних рішень, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні стосовно неї та неможливість відкриття їх стороні захисту та долучення їх до матеріалів судового розгляду, є такими що не підлягають врахуванню. Вказує, що в основу її обвинувачення покладено протоколи проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно іншої особи, оскільки стосуються вони ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою. АДРЕСА_2 , що в сукупності підтверджує незаконність проведення негласних (слідчих) розшукових дій відносно неї. Стверджує, що так як суд ніколи не надавав дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій у вигляді втручання в її приватне спілкування, то Дніпропетровською обласною прокуратурою було порушено її цивільні права, чим завдано їй моральну та матеріальну шкоду в подальшому. Зазначає, що відповідно до норм статті З Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та пункту 7 Положення про застосування Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються). заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Так, вказує на те, що через незаконне відсторонення від посади вона тривалий час не отримувала заробітну плату. Вважає, що саме з вини прокуратури Дніпропетровської області вона втратила цю заробітну плату, яка підлягає відшкодуванню.

Стверджує, що проведеними оперативно-розшуковими діями під час досудового розслідування працівниками прокуратури було порушено її конституційні права, чим завдано душевних страждань, принижено її честь та гідність, що, в свою чергу, позначилося на її здоров`ї.

Вказує, що прокурорами 9 років належним чином не виконувалися власні посадові обов`язки, оскільки останні систематично не з`являлися у судової засідання, що визнається відповідачем та, чим зумисне було затянуто розгляд її справи. Більш того, зазначає про те, що працівниками прокуратури було фальсифіковано докази у її справі, що підтверджено висновком експерта № 3116/3117-19 від 23 вересня 2019 року, а тому вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підтверджені достатніми, належними та допустимими доказами.

Разом з цим, зазначає про те, що вона не тільки 9 років не мала права обіймати керівні посади, у зв`язку з чим недоотримала відповідні пенсійні виплати в подальшому, а й досі реабілітована в очах колег та керівництва центрального органу виконавчої влади, а відтак не може претендувати на зайняття вакантних керівних посад, бо до цих пір не подано до МВС України інформацію про закриття кримінального провадження відносно неї, чим порушено її права та нанесено їй суттєву душевну травму.

Також вказує на те, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що вона могла повноцінно приймати участь у вихованні дітей, оскільки відносно неї тривалий час було застосовано цілодобовий домашній арешт, який виключає можливість залишення приміщення. Вважає, що цими діями було порушено не лише її право на виховання дітей, а й на можливість бути з ними поруч під час лікування. Стверджує, що постійне спрацювання електронного засобу дратувало не лише її, а й оточуючих, особливо дітей, зокрема молодшу дитину, яка лякалася та постійно плакала, натомість у неї піднімався тиск та траплявся черговий серцевий напад. Тому вважає, що саме з вини прокуратури Дніпропетровської області вона була позбавлена права повноцінно займатися вихованням, лікуванням та культурним розвитком дітей та, чим було обмежено її права та можливість повноцінного соціального життя і досягнення особистого розвитку.

Одночасно з цим, вказує на те, що помилковими є доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу, оскільки такі їй надавалися у кримінальному провадженні всі 9 років, вони є реальними, а їх розмір розраховано з урахуванням критерію розумності, складності справи та її значення для неї, в тому числі впливом вирішення справи на її репутацію, що в свою чергу свідчить про їх співмірність, розумність та обґрунтованість.

Разом з цим, зазначає про те, що дійсно оцінка моральної шкоди є складним процесом, однак він визначається судом з урахуванням обставин справи, виходячи із розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Стверджує, що вона перебувала під слідством 3 319 днів, чим їй завдано моральну шкоду, яку оцінює у 29 518 110 гривень 72 копійок та, яку прохає суд стягнути з відповідачів на її користь разом із сумою втрат майнового характеру у розмірі 1 704 184 гривні у вигляді понесених нею витрат на медичне забезпечення, недоотриману заробітну плату та суми пенсійного забезпечення та вилучених коштів.

При цьому зазначає, що відповідачем у своєму відзиві не надано ані заперечень на інші її доводи, ані доказів на підтвердження наданих доводів, тому прохає суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 15 серпня 2024 року (том 9, а. с. 127-128 та на звороті) підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

15 жовтня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивачки та її представника адвоката Токарєва В.В. (том 9, а. с. 137- 280), які аналогічні за змістом до її позовної заяви та відповідей на відзиви.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Токарєв В.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали суд їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви та відповідей на відзиви.

У судовому засіданні представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури прокурор Алексєєнко М.І., позовні вимоги не визнав, прохав суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні представниця відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д., заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні представник третьої особи Державної казначейської служби Паращенко Ю.О., заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, їх представників, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом Міністерства культури України № 27/0/17-12 від 2012 року ОСОБА_1 призначено з 17 січня 2012 року на посаду головного спеціаліста відділу територіального представництва управління регіональних представників та питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей, як таку, що пройшла за конкурсом, з випробувальним терміном 2 місяці (том 2, а. с. 134).

Наказом Міністерства культури України № 249/0/17-14 від 15 травня 2014 року, ОСОБА_1 переведено з 12 травня 2014 року з посади головного спеціаліста відділу територіального представництва управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей на посаду головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини з посадовим окладом згідно штатного розпису (том 2, а. с. 219).

28 липня 2014 року старшим слідчим Толкушкіною К.В. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0000532, відносно ОСОБА_1 , за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 368 КК України, органом досудове розслідування якого є прокуратура Дніпропетровської області (том -2, а. с. 16-17).

28 липня 2014 року начальником СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Білим В.Г. надано слідчому в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Чернороту А.Ю. доручення про проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000523 від 28 липня 2024 року (том 2, а. с. 19).

28 липня 2014 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. направлено повідомлення заступнику прокурора Дніпропетровської області Трускавецькому С.М. про початок досудового розслідування кримінального провадження № 0000523 від 28 липня 2024 року (том 2, а. с. 18).

28 липня 2014 року першим заступником прокурора Дніпропетровської області Гладкіх О.В. винесено постанову про призначення прокурором, який здійснюватиме процесуальне керівництво кримінального провадження № 0000523 від 28 липня 2024 року старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні кримінальні правопорушення прокурора прокуратури області Ботнара А.В. (том 2, а. с. 20).

20 серпня 2014 року оперуповноваженим СДСБЗ індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Покусом О.В. складено протокол про результати аудіо-, відео контролю місця (том 3, а. с. 152-154 та на звороті).

22 серпня 2014 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. проведено огляд грошових коштів (том -3, а. с. 138-139).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року дозволено слідчому в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Чернороту А.Ю., проведення особистого обшуку ОСОБА_67 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення (том 2, а. с. 24).

29 вересня 2014 року начальником СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про визначення групи слідчих для проведення досудового розслідування (том 2, а. с. 21-22).

01 жовтня 2014 року оперуповноваженим в ОВС ДДСБЕЗ МВС України Величком В.В., на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року, вилучено в Міністерстві культури України оригінал особової справи ОСОБА_1 (том -2, а. с. 141-142, 143-194).

01 жовтня 2014 року старшим слідчим СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіною К.В., на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року, проведено особистий обшук ОСОБА_1 (том 2, а. с. 25-29).

01 жовтня 2014 року оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Сисолятіним В.В. проведено допит свідка ОСОБА_68 (том 3, а. с. 119-123), яка пояснила, що надала ОСОБА_1 «таксу» - грошові кошти у сумі 2400 гривень за тримання дозволів на зовнішню рекламу ФОП « ОСОБА_69 » та ФОП « ОСОБА_70 », які заздалегідь були від копійовані та передані їй оперативними співробітниками УДСБЕЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області, до яких вона звернулася, підозрюючи, що ОСОБА_1 , прохає її надати їй неправомірну вимогу.

ФОП « ОСОБА_71 » та ФОП « ОСОБА_72 » звернулися до начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області Глуховері В.А. із заявами про вчинення злочину представником Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України (том 3, а. с. 132-133, 135-136).

Разом з цим, суд зазначає, що вказані заяви не містять ані дати їх складання, ані даних про представника Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України.

01 жовтня 2014 року старшим слідчим СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіною К.В., за участю власника (користувача) ОСОБА_1 проведено огляд приміщення квартири АДРЕСА_3 (том - 2, а. с. 65-67).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 27225153 від 24 вересня 2014 року (том 2, а. с. 63-64) вбачається, що ОСОБА_1 на підстав права власності належить квартира АДРЕСА_4 .

01 жовтня 2014 року слідчим в ОВС Прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. винесено постанову про повідомлення ОСОБА_1 про підозру (том 2, а. с. 96-99).

01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 роз`яснено її право на захист (том 2, а. с. 89) та видано Пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного (а. с. 90-95).

01 жовтня 2014 року слідчим в ОВС Прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю., за участю старшого прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Ботнара А.В. проведено допит підозрюваної ОСОБА_1 (том 2, а. с. 68-71).

01 жовтня 2014 року слідчим в ОВС Прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю., проведено огляд грошових коштів (том 3, а. с. 128-129).

02 жовтня 2014 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. проведено допит свідків ОСОБА_73 та ОСОБА_74 (том 2, а. с. 233-237, 251-255), які засвідчили, що під час затримання ОСОБА_1 , у неї були вилучені грошові кошти у сумі 5000 гривень, які, як вона пояснила отримала від ОСОБА_63 , як повернутий їй борг. При цьому, зазначили, що під час просвічування грошових коштів та долонь ОСОБА_1 , останні світилися салатовим кольором.

ОСОБА_75 складено розписку про отримання на відповідальне зберігання грошових коштів у сумі 5000 гривень до завершення розгляду справи (том. 3, а. с. 140).

13 жовтня 2014 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання слідчого ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Чернорота А.Ю., погоджене старшим прокурором прокурату Дніпропетровської області Ботнарем А.В., про застосування до підозрюваної ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Застосовано до підозрюваної ОСОБА_76 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 13 грудня 2014 року (том 2, а. с. 203).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року задоволено клопотання слідчого ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Чернорота А.Ю., погоджене старшим прокурором прокурату Дніпропетровської області Ботнарем А.В., про застосування заходу безпеки кримінального провадження у вигляді відсторонення ОСОБА_1 від посади. Відсторонено ОСОБА_1 від посади головного спеціаліста відділу територіального представництва управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України строком до 13 грудня 2014 року (том 2, а. с. 212).

Вказана ухвала слідчого судді направлена слідчим ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. заступнику Міністра культури України керівнику апарата Мазур Т.В., для виконання (том 2, а. с. 210).

17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 з адвокатом Погасяном В.Е. уклала договір про надання правової допомоги (том 8, а. с. 207 та на звороті).

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 22 жовтня 2014 року ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року скасовано. Постановлено нову ухвалу апеляційного суду, якою клопотання слідчого задоволено частково застосовано до підозрюваної ОСОБА_1 захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади строком до 01 грудня 2014 року (том 2, а. с. 213-216).

23 жовтня 2014 року старшим інспектором СВ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Дрижилом Д.М. оголошено ОСОБА_1 ухвалу слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу та вручено її копію; роз`яснено її обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України; роз`яснено їй правила користування електронними засобами контролю, про що складені відповідні протоколи та вручено пам`ятку з експлуатації електронних засобів контролю (том 4, а. с. 3-9).

Листом від 10 листопада 2014 року заступник Міністра культури України керівник апарату Мазур Т.В. повідомив слідчому ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Чернороту А.Ю. про те, що на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року, наказом Міністерства від 10 листопада 2014 року № 767/0/17-14 відсторонено ОСОБА_1 від виконання повноважень за посадою (том 2, а. с. 211, 217, том 6, а. с. 233).

Постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіною К.В. від 17 жовтня 2014 року (том 2, а. с. 195), вилучені в ході тимчасового доступу оригінал особової справи головного спеціаліста відділу територіального представництва Міністерства культури України Чимбар Т.Ф., оригінали документів щодо надання ОСОБА_77 дозволів на встановлення рекламних конструкцій визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000523. Крім того, вказаною постановою слідчого вирішено дані речові докази зберігати при матеріалах кримінального провадження.

20 жовтня 2014 року слідчим ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. складено протокол про результати контролю за вчиненням злочину ( том 3, а. с. 130-131).

31 жовтня 2014 року слідчим в ОВС Прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (том 2, а. с. 100-104).

Постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіною К.В. від 31 жовтня 2014 року, вилучені в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_1 від 01 жовтня 2014 року на тротуарі біля будинку АДРЕСА_5 , з-поміж іншого, зокрема, посвідчення № 49 головного спеціаліста відділу територіального представництва управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей, видане ОСОБА_1 13 січня 2012 року визнано речовим доказом у справі та вирішено його зберігати при матеріалах кримінального провадження (том 2, а. с. 60-62).

Постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіною К.В. від 31 жовтня 2014 року, вилучені в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_1 від 01 жовтня 2014 року на тротуарі біля будинку АДРЕСА_5 , грошові кошти у сумі 5000 гривень, а також грошові кошти у сумі 2141 гривня, а всього загальною сумою 7141 гривня, а також опечатаний пакет зі змивами з лівої руки ОСОБА_1 , опечатаний поліетиленовий пакет зі змивами з правої руки ОСОБА_1 , опечатаний поліетиленовий пакет «Зразок речовини «Промінь-1», диск з відеозаписом особистого обшуку ОСОБА_1 , визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000523 (том -2, а. с. 39-43).

13 листопада 2014 року старша слідча СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіна К.В., за своїми запитами, отримала від КЗ «ДНД» ДОР відомості щодо стану здоров`я ОСОБА_1 (том 2, а. с. 200-202).

З висновку судового експерта № 70/06-756 від 14 листопада 2014 року НДЕКЦ ГУ МВС у Дніпропетровській області Івашиної О.О. (том 2, а. с. 50-57) вбачається, що надані купюри з конкретними номіналами та серіями відповідають за своїми характеристиками грошовим знакам НБУ аналогічних номіналів, які знаходяться в офіційному обігу.

Згідно висновку судового експерта № 70/12-2805 від 24 листопада 2014 року НДЕКЦ ГУ МВС у Дніпропетровській області Мокрицького П.В. (том 2, а. с. 30-36), на представлених на дослідження ватних тампонах зі змивами рук ОСОБА_1 , слідів речовин з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях, не виявлено, натомість на представлених на дослідження банкнотах з конкретними серійними номерами виявлені сліди спеціальних хімічних речовин з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях. Крім того, встановлено, що виявлені сліди спеціальних хімічних речовин з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях на банкнотах з конкретними серійними номерами на аркуші паперу зі зразком люмінесцентної речовини, мають

між собою спільну родову приналежність.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року у справі № 201/15356/14-к (том -2, а. с. 220-221) ОСОБА_1 продовжено строк застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади строком на два місяці до 30 січня 2015 року.

11 грудня 2014 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Брагою А.В. частково задоволено СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Толкушкіної К.В., погоджене старшим прокурором прокурату Дніпропетровської області Ботнарем А.В., про продовження застосування до підозрюваної ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Продовжено строк тримання під домашнім арештом ОСОБА_1 до 01 лютого 2015 року (том 2, а. с. 204-206; том 4, а. с.13-14, том 4, а. с. 13-14).

30 грудня 2014 року старшим інспектором СВ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Дрижилом Д.М. оголошено ОСОБА_1 ухвалу слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу та вручено її копію; роз`яснено її обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України; роз`яснено їй правила користування електронними засобами контролю, про що складені відповідні протоколи та вручено пам`ятку з експлуатації електронних засобів контролю (том 4, а. с. 15).

ОСОБА_1 зверталася до начальника Красногвардійського РВ ВС ГУМВС України в Дніпропетровській області (том 4, а. с. 16), першого заступника прокурора Дніпропетровської області (том 4, а. с. 17-18) та Генерального прокурора України (том 4, а. с. 19-20), із клопотаннями про вжиття заходів до електронного засобу контролю щодо його постійного безпідставного спрацювання.

Наказом Міністерства культури України від 16 грудня 2014 року № 887/0/17-14 (том 2, а. с. 229, том 7, а. с. 234) продовжено ОСОБА_1 термін відсторонення від виконання повноважень за посадою головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини до 30 січня 2015 року .

З відповіді Міністерства культури України від 06 січня 2015 року № 30/10-2/13-15 (том 2, а. с. 107) вбачається, що підготовка відповідей щодо надання дозволів на розміщення рекламних засобів в центральному історичному ареалі міста Дніпропетровська не входить до компетенції головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини Міністерства культури України Чимбар Т.Ф.

19 січня 2015 року ОСОБА_78 написала розписку про отримання коштів у сумі 2141 гривня на відповідальне зберігання до закінчення розгляду кримінального провадження (том 3, а. с. 127).

Відповідно до висновку судового експерта № 70/06-32 від 22 січня 2015 року НДЕКЦ ГУ МВС у Дніпропетровській області Чепової О.О. (том 2, а. с. 44-49), десять банкнот номіналом по 500 гривень з конкретними серійними номерами, вилучені 01 жовтня 2014 року у ОСОБА_1 відповідають за своїми характеристиками грошовим ознакам НБУ аналогічного номіналу, які знаходяться в офіційному обігу.

29 січня 2015 року слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області Черноротом А.Ю. та старшим прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Ботнарем А.В. у кримінальному проваджені відносно ОСОБА_1 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000532 складено обвинувальний акт (том 2, а. с. 12-15).

В обґрунтування обвинувачення зазначено, що на підставі наказу Міністра культури України № 2149/0/17-14 від 12 травня 2014 року ОСОБА_1 переведена на посаду головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням та охорони культурної спадщини Міністерства культури України, а відтак є службовою особою, яка відповідно до п. 2 примітки ст. 368 КК України, займає відповідне становище. 23 липня 20104 року, близько 14 години, ОСОБА_1 зустрілася з ОСОБА_75 , за адресою. м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, біля ТЦ «Гран Плаза», попередньо домовившись про зустріч по мобільному зв`язку. Піч час розмови ОСОБА_62 повідомив їй, що йому необхідно оформити дозвільні документи на рекламні конструкції, за адресами. АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 . В ході розмови, з метою незаконного збагачення, вона висунула вимогу ОСОБА_77 про передачу їй грошових коштів у розмірі 800 доларів США, як неправомірну вигоду за підготовку нею позитивної відповіді щодо дозволу на розміщення вказаних рекламних конструкцій, які вона подала на підпис першому заступнику Міністра, з резолюцією про погодження. Потім під час подальших розмов ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_77 про передачу їй грошових коштів у розмірі 5000 гривень. 01 жовтня 2014 року, приблизно о 15 годині 30 хвилин. вона перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 в автомобілі марки «Опель Астра», дн НОМЕР_1 , за попередньою домовленістю, отримала від ОСОБА_79 . Неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 5000 гривень, за що вона віддала йому лист щодо погодження розміщення рекламних засобів по АДРЕСА_9 та дозвільні документи на ці об`єкти. Також вона повідомила йому, що дозвільні документи за адресою. АДРЕСА_8 , вона передасть йому пізніше. Продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на отримання від ОСОБА_68 неправомірної вигоди, 12 вересня 2014 року, близько 12 години, ОСОБА_1 зустрілась з ОСОБА_80 , за адресою. АДРЕСА_5 , попередньо домовившись про зустріч по мобільному зв`язку. Під час розмови ОСОБА_78 повідомила їй, що необхідно оформити дозвільні документи на рекламні конструкції, за адресами. АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12 (всього 3 (три) пакета документів). Під час бесіди ОСОБА_1 переглянула надані ОСОБА_80 документи та з метою незаконного збагачення, вона висунула вимогу ОСОБА_81 про передачу їй грошових коштів у розмірі 2400 грн. (вісімсот гривень за один об`єкт), як неправомірну вигоду за підготовку нею позитивної відповіді щодо дозволу на розміщення вказаних рекламних конструкцій, які вона подала на підпис першому заступнику Міністра, з резолюцією про погодження. 01 жовтня 2014 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, вона перебуваючи на перехресті вул. Філософська та пр. Пушкіна у м. Дніпропетровську біля пам`ятника «Железнодорожников», за попередньою домовленістю, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_68 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 2400 гривень за подальше погодження дозвільних документів на рекламні конструкції, розташовані за адресами. м. Дніпропетровськ, площа Островського, 1; АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12 . Також ОСОБА_1 повідомила, що дозвільні документи вона передасть їй пізніше, після отримання від неї первинних документів на вказані об`єкти. Цього ж дня, в ході санкціонованого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська особистого обшуку ОСОБА_1 , біля будинку АДРЕСА_5 проведеного співробітниками прокуратури Дніпропетровської області в присутності двох понятих вона добровільно надала грошові кошти у розмірі 5000 гривень, які передав їй ОСОБА_62 у вигляді неправомірної вигоди за підготовку позитивної відповіді щодо дозволу на розміщення рекламних об`єктів та, 2141 гривню, які передала їй ОСОБА_78 у вигляді неправомірної вигоди за підготовку позитивної відповіді щодо дозволу на розміщення рекламних об`єктів, які вона подала на підпис першому заступнику Міністра, з резолюцією про погодження.

05 лютого 2015 року ОСОБА_1 уклала договір з адвокатом Токарєвим В.В. про надання правової допомоги захисником у кримінальному провадженні (том 8, а. с. 210 та на звроті).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2015 року у справі № 204/505/15-к (том 2, а. с. 206-207; том 4, а. с. 21-22), призначено відкритий судовий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0000523 за обвинуваченням ОСОБА_1 , в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Разом з цим, застосовано до обвинуваченої ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 05 квітня 2015 року, за місцем проживання, з обов`язковим застосуванням електронного засобу контролю.

05 лютого 2015 року старшим інспектором СВ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Дрижилом Д.М. оголошено ОСОБА_1 ухвалу слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу та вручення її копії; роз`яснено її обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України; роз`яснено правила користування електронними засобами контролю, про що складені відповідні протоколи (том 4, а. с. 23, 24, 25-26) та, та вручено пам`ятку з експлуатації електронних засобів контролю (том 4, а. с. 27).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року у задоволення заяви ОСОБА_1 про відвід судді Красногвардійського районного суду м, Дніпропетровська Дружиніна К.М. відмовлено (том 3, а. с. 156-157).

19 лютого 2015 року ОСОБА_1 з адвокатом Токарєвим В.В. уклала додаткову угоду до договору про надання правової допомоги захисником у кримінальному провадженні від 05 лютого 2015 року (том 8, а. с. 215).

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід прокурора Ботнара А.В. відмовлено (том 3, а. с. 158).

23 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до в. о. начальника Красногвардійського РВ ВС ГУ МВС України в Дніпропетровській області із запитом про надання інформації щодо виявлених порушень за період носіння електронного засобу контролю (том -4, а. с. 53).

26 лютого 2015 року на вказаний запит Дніпровським МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надано ОСОБА_1 відповідь № 42/Ч-5 (том -4, а. с. 54), зі змісту якої вбачається, що за період носіння останньою електронного засобу контролю з 30 жовтня 2014 року по 30 грудня 2014 року та з 19 лютого 2015 року та станом на дату надання відповіді виявлених порушень не було, так само як і не було виявлено порушень покладених на неї обов`язків.

26 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про зміну запобіжного заходу під час судового розгляду (том 4, а. с. 30-34).

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинувачено про зміну запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту, з обов`язковим застосуванням електронного засобу контролю на особисте зобов`язання. Міру запобіжного заходу до обвинуваченої ОСОБА_1 залишено без змін у вигляді домашнього арешту, згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2015 року (том 4, а. с. 28-29).

17 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу під час судового розгляду (том 4, а. с. 39-43).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року у справі № 204/505/15-к (том 4, а. с. 38), відмовлено у задоволенні клопотання обвинувачено про зміну запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту, з обов`язковим застосуванням електронного засобу контролю на особисте зобов`язання.

25 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про призначення технічної експертизи електронного засобу контролю (том 4, а. с. 45-47).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року у справі № 204/505/15-к (том 4, а. с. 44), у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення технічної експертизи електронного засобу контролю відмовлено.

З 31 березня 2015 року по 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному за загальним захворюванням, що підтверджується листком непрацездатності серії АГХ № 728739 (том 7, а. с. 113).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року у справі № 204/505/15-к (том 2, а. с. 208-209), застосовано до обвинуваченої ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді (нічного) домашнього арешту до 10 липня 2015 року, за місцем проживання.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року у справі № 204/505/15-к (том 2, а. с. 230-231), відсторонено ОСОБА_1 від посади головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини Міністерства культури України, строком на два місяці, тобто до 10 липня 2015 року.

Наказом Міністерства культури України від 19 травня 2015 року № 357/0/17-15 (том 2, а. с. 232, том 7, а. с. 235) продовжено ОСОБА_1 термін відсторонення від виконання повноважень за посадою головного спеціаліста відділу територіального представництва управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини з 13 травня 2015 року до 10 липня 2015 року.

21 травня 2015 року старшим прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Ботнаром А. повідомлено листом ОСОБА_1 про проведення відносно неї негласних слідчих (розшукових) дій (том 3, а. с. 141).

10 липня 2015 року наказом Міністерства культури України № 521/0/17-15 позивачку, за її заявою, з 10 липня 2015 року переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань діяльності музеїв та забезпечення реалізації музейної політики управління музейної справи та культурних цінностей (том 7, а. с. 65).

Постановою заступника прокурора Дніпропетровської області Бачища А.В. від 29 липня 2015 року змінено групу прокурорів, які підтримують державне обвинувачення в суді у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 (том 3, а. с. 110 та на звороті).

Постановою заступника прокурора Дніпропетровської області Черкашина Ю.О. від 03 вересня 2015 року визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 (том 3, а. с. 111 та на звороті).

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_82 звернулася до судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про припинення перегляду відеоматеріалів втручання у приватне спілкування ОСОБА_1 (том 3, а. с. 142-144).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено (том 3, а. с.148-149).

06 грудня 2016 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_82 звернулися до суду із клопотанням про визнання заяви від імені ОСОБА_63 недопустимим доказом (том 3, а. с. 159-161).

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено (том -3, а. с. 162).

17 березня 2017 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_82 звернулися до суду із клопотанням про визнання протоколу огляду грошових кошті від 22 серпня 2014 року недопустимими доказами (том 3, а. с. 163-165).

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2017 року у задоволенні даного клопотання відмовлено (том -3, а. с. 162).

28 березня 2017 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_82 звернулися до суду із клопотанням про визнання протоколу огляду грошових кошті від 01 жовтня 2014 року недопустимими доказами (том 3, а. с. 167-169).

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2017 року у задоволенні цього клопотання відмовлено (том -3, а. с. 170).

Наказом Міністерства культури України від 10 травня 2017 року № 358/0/17-17 (том 7, а. с. 66), за заявою ОСОБА_1 , з 10 травня 2017 року останню переведено на посаду головного спеціаліста сектору організації державних подій.

29 червня 2017 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_82 звернулися до суду із клопотанням про визнання заяви від імені ОСОБА_69 та доручення від імені ОСОБА_69 від 15 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_68 недопустимими доказами (том 3, а. с. 175-178).

19 вересня 2017 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_82 звернулися до суду із клопотанням про визнання протоколу допиту свідка ОСОБА_63 від 28 липня 2014 року (том - 3, а. с. 179-180).

Постановою заступника прокурора Дніпропетровської області Черкашина Ю.О. від 01 лютого 2018 року змінено групу прокурорів (процесуальних керівників) у вищевказаному кримінальному провадженні (том 3, а. с. 112 та на звороті).

19 лютого 2018 року наказом Міністерства культури України, за заявою ОСОБА_1 , винесено наказ № 131/0/17-18 про її переведення на посаду головного спеціаліста сектору з питань кіно управління сценічного і театрального мистецтва (том 7, а. с. 67).

Наказом Міністерства культури України від 13 серпня 2018 року № 767/0/17-18, за заявою ОСОБА_1 , з 13 серпня 2018 року її переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань кіно управління сценічного і візуального мистецтва (том 7, а. с. 69-70).

19 червня 2019 року, ОСОБА_1 разом із своїм захисником адвокатом Токарєвим В.В. звернулася до суду у справі № 204/505/15-к із клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи її підписів у протоколі про роз`яснення права на захист від 01 жовтня 2014 року, пам`ятці про процесуальні права та обов`язки підозрюваного (том 2, а. с. 72-73).

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 , за її заявою, переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань кіно головного управління мистецтв Директорату мистецтв (том 7, а. с. 71).

З висновку експертів ДНДІСЕ № 3116/3117-19 від 23 вересня 2019 року (том 2, а. с. 74-88), вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підозрювана» «Протоколу роз`яснення права на захист від 01.10.2014» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжнього її підпису. Крім того, встановлено, що на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від « ».10.2014» в графі дати її складання, в рукописний запис дати вносились зміни. Першочерговий рукописний запис « «2» октября 2014», розташований на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від « ».10.2014» в графі дати її складання піддавався змінам, а саме дописі цифри «0» та виправленню цифри «2» на цифру «1». Разом ц цим, вказано на те, що первинний рукописним записом, розташованому на шостому аркуші «Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від « ».10.2014» в графі дати її складання був рукописний запис « «2» октября 2014».

24 грудня 2019 року наказом Міністерства культури України № 1187/0/17-19, за заявою ОСОБА_1 , її звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань кіно головного управління мистецтв Директорату мистецтв 31 грудня 2019 року в порядку переведення для подальшої роботи в апараті Міністерства культури, молоді та спорту України (том 7, а. с. 72).

Постановою заступника прокурора Дніпропетровської області Біжко С.В. від 29 травня 2020 року визначено групу прокурорів процесуальних керівників) у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 (том 3, а. с. 113 -114).

03 серпня 2020 року Міністерством культури та інформаційної політики, за заявою ОСОБА_1 , винесено наказ № 454-к про її переведення на посаду головного спеціаліста експертної групи з кіно Директорату кіно та креативних індустрій (том 7, а. с. 86).

Постановою виконувача обов`язків прокурора Дніпропетровської області Біжка С.В. від 11 серпня 2020 року визначено (змінено) групу прокурорів (процесуальних керівників) у вищезазначеному кримінальному проваджені (том 3, а. с. 114 на звороті 115 на звороті).

28 серпня 2020 року, за заявою ОСОБА_1 , наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 558-к, її переведено на посаду головного спеціаліста відділу кіно експертної групи з кіно Директорату культури мистецтв з 01 вересня 2020 року (том 7. А. с. 87).

09 квітня 2021 року Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 145-к, ОСОБА_1 , за її заявою, переведено на посаду головного спеціаліста експертної групи з кіно Директорату мистецтв та мистецької освіти (том 7, а. с. 88).

Постановою заступника керівника обласної прокуратури Вахітова Р.Ф. від 05 травня 2021 року визначено (змінено) групу прокурорів (процесуальних керівників) у вищезазначеному кримінальному проваджені (том 3, а. с. 116-117).

Постановою заступника керівника обласної прокуратури Вахітова Р.Ф. від 05 травня 2021 року визначено (змінено) групу прокурорів (процесуальних керівників) у вищезазначеному кримінальному проваджені (том 3, а. с. 117 на звороті 118 на звороті).

13 грудня 2022 року наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 499-к, за заявою ОСОБА_1 , останню переведено на посаду головного спеціаліста Директорату культури та мистецтв, на посаду головного спеціаліста експертної групи з питань розвитку мистецтв та мистецької освіти Директорату культури та мистецтв (том 7, а. с. 90).

Крім того, наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 14 червня 2023 року № 235-к, ОСОБА_1 , за її заявою, з 16 червня 2023 року переведено на посаду головного спеціаліста відділу мистецької освіти управління формування державної політики у сфері мистецтв, мистецької освіти та креативних індустрій (том 7, а. с. 91).

За час перебування на тих чи інших посадах, позивачці надавалися відпустки, як навчальні так і основні (том 7, а. с. 55-64, 86-112).

З рапортів працівників поліції, висновків перевірок ЕЗК та письмових пояснень позивачки вбачається, що електронний засіб контролю Чимбар Т.Ф. спрацьовував. 30.10.2014 12:36:24, 14.49.05, 23:43; 31.10.2014 року 2:25, 05:12, 14:13, 23:45; 01.11.2014 02:26, 04:23, 10:52; 02.11.2014 23:04; 03.11.2014 03:03, 03:11, 03:46, 05:12; 04.11.2014 05:35, 08:05, 12:38; 05.11.2014 06:30; 06.11.2014 05:28, 06:48, 08:23, 21:05; 07.11.2014 03:54; 08.11.2014 00:47, 05:47, 08:22, 21:10; 09.11.2014 18:45, 20:45; 10.11.2014 16:07; 11.11.2014 08:45; 12.11.2014 17:25; 13.11.2014 16:30; 14.11.2014 01:19, 16:01, 16:11, 21:40; 15.11.2014 00:40, 04:30, 04:54, 18:17, 21:40; 16.11.2014 05:25, 07:39, 07:55, 08:57, 11:35, 12:03, 20:00, 23:32; 17.11.2014 00:23, 01:06, 01:26, 02:33, 04:05, 05:16; 05:35; 18.11.2014 02:03, 04:12, 04:42, 05:10, 05:24, 12:03, 13:50, 20:15, 23:11, 24:12; 19.11.2014 03:08, 15:01, 15:15; 20.11.2014 01:58, 02:17, 06:52, 07:30, 18:45; 21.11.2014 06:50, 07:05, 16:10, 16:54, 22:45; 22.11.2014 01:01, 04:28, 16:08; 23.11.2014 03:31; 24.11.2014 03:21, 03:35, 06:16, 08:30, 21:40; 25.11.2014 13:38, 21:48; 26.11.2014 12:25; 27.11.2014 00:03, 02:14, 23:40; 28.11.2014 01:17, 21:05, 23:00, 23:32; 29.11.2014 00:43, 17:06, 23:27; 30.11.2014 03:25, 05:07, 07:55; 01.12.2014 01:00, 02:00, 04:23; 02.12.2014 01:37, 02:00, 02:57, 04:07, 13:00, 15:10, 07:32; 03.12.2014 05:05, 17:10; 05.12.2014 17:27; 06.12.2014 03:04, 07:20, 15:15, 22:48; 07.12.2014 00:50, 01:52, 04:25, 14:40, 17:30, 21:54; 08.12.2014 21:51; 09.12.2014 02:50, 05:32, 06:07, 14:30, 15:05, 19:29, 00:15; 10.12.2014 02:50, 03:45, 05:32; 11.12.2014 03:45, 05:32, 16:40, 19:00, 20:05, 21:10, 22:40; 12.12.2014 16:10, 22:40; 13.12.2014 08:50, 12:24, 16:30, 22:40; 14.12.2014 03:57, 04:42, 15:50, 16:10, 16:26; 15.12.2014 03:57, 05:00, 07:50, 15:40, 18:06, 21:59; 17.12.2014 04:34, 19:10, 21:00, 21:00, 23:15, 23:45; 18.12.2014 16:04, 20:50; 19.12.2014 05:35, 06:30, 06:54, 07:20, 09:36, 10:28, 12:08, 23:15, 23:36; 20.12.2014 00:10, 03:21, 07:38; 22.12.2014 04:50, 05:17, 05:51, 15:07, 17:15, 21:08; 23.12.2014 05:17, 15:10; 25.12.2014 01:28, 22:08, 22:18; 26.12.2014 01:58, 02:18, 02:38; 27.12.2014 04:06, 05:17, 07:06; 28.12.2014 23:29; 29.12.2014 07:19, 23:00, 23:39; 30.12.2014 00:05, 05:29; 19.02.2015 18:30, 22:58; 20.02.2015 05:17, 09:05, 11:50, 12:30, 12:50, 18:20, 18:40, 20:45, 21:30; 21.02.2015 11:15, 16:00, 17:50, 18:20, 19:16, 20:00; 21.02.2015 02:56, 17:02; 23.02.2015 05:20 - 08:40 (кожні 10-20 хвилин), 07:48, 08:04, 08:13, 08:31, 08:51, 09:20, 09:50, 10:07, 11:26, 11:44, 12:07, 12:10, 12:29, 13:32, 16:38, 16:54; 24.02.2015 09:05, 09:49, 10:46, 11:27, 14:26, 15:16, 18:16, 20:10; 25.02.2015 08.29, 09.06, 09.28, 10.15, 11.07, 11.58, 13.33, 13.46, 11.51, 13.53, 14.39, 16.17; 26.02.2015 08.14, 08:26, 08:40; 27.02.2015 07:00, 08:40, 08:42, 09:28; 28.02.2015 02:04, 06:33, 06:57; 01.03.2015 06:12; 12.03.2015 00:25, 05:39, 07:25; 11.03.2015 06:29; 17.03.2015 02:35, 23:18; 18.03.2015 00:10, 02:39; 19.03.2015 01:26, 01:56, 03:45; 12.03.2015 07:19, 08:06; 13.03.2015 01:50; 14.03.2015 00:33, 04:34, 06:07, 06:45; 25.03.2015 00:33, 06:07, 06:45, 22:32; 26.03.2015 02:00; 06:13; 22:55; 28.03.2015 00:45, 03:02; 29.03.2015 04:00, 07:37, 23:36, 23:53; 30.03.2015 00:42; 31.03.2015 20:54, 20:55, 22:18, 22:28 (том 4, а. с. 71-73, 74-78, 82, 86-87, 90, 92-93, 95, 97-101, 106-107, 109, 111, 113, 115, 117-118, 120, 140, 209, 211-219, 221-231, 234-237; том 5, а. с. 2- 28, 30-38,41-45,47-52, 54-65, 67, 69-78, 80-86, 88-97, 99-102, 105-113, 116-118, 120-124, 126-131, 146-246, 248, 259; том 6, а. с. 2-13, 15-16, 18-23, 25-29, 33-42, 44,50-56, 59-60, 62, 187).

Позивачка неодноразово викликалася судовими повістками у судові засідання до суду (том 6, а. с. 188-265; том 7, а. с. 4-18), однак частина з них не відбулася або у зв`язку з неявкою прокурора, або через заявленням ним клопотання про відкладення такого (том 7, а. с. 19-43).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у період 2015-2023 років ОСОБА_1 неодноразово зверталася до лікарів зі скаргами на стан свого здоров`я, у зв`язку з чим вона проходила різноманітні обстеження та лікування (том 7, а. с. 115-175), а також у вказаний період часу, неодноразово надавалася медична допомога її сину ОСОБА_83 , 2005 року народження, який є дитиною з інвалідністю (том 7, а. с. 179-228), у зв`язку з чим вона понесла фінансові витрати (том 8, а. с. 93-149).

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачка протягом 2015-2023 років неодноразово зверталася зі скаргами на дії посадових осіб державних органів (прокуратури, суду) до. Президента України, Адміністрації Президента України, МВС України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, Голови Національного Координаційного Комітету сприяння протидії корупції, Комітету Верховної ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, Комітету Верховної ради України з питань прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин, Комітету Верховної ради України з питань свободи слова та інформаційної політики, Комітету Верховної ради України з питань правової політики та правосуддя, Головному управлінню по боротьбі з організаційною злочинністю МВС України, Урядовому уповноваженому з питань антикорупційної політики КМУ, Генеральної прокуратури України, прокурора Дніпропетровської області Федика Р.Р., Службі безпеки України, Українській Гельсінській спілці з прав людини, Дніпропетровській обласній громадській організації «Правозахисна організація «ТРАСТ», Дніпропетровській обласній громадській організації правового захисту «Громадяни», Вищої ради юстиції України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (том 2, а. с. 196-197; том 3, а. с. 5-10 та на звороті, 21 на звороті-22 та на звороті, 37-38 та на звороті, 56 на звороті 58, 60 та на звороті, 63, 68 на звороті - 69, 69 на звороті 70 на звороті, 72 на звороті -75 на звороті, 78 на звороті -80, 80 на звороті, 83 на звороті, 86, 86 на звороті-87, 90 на звороті, 91 на звороті 92, 98-99 на звороті, 100 на звороті -101, 101 на звороті; том 4, а. с. 55-58, 59-60).

Більшість, із вищевказаних звернень позивачки, або залишено без розгляду у зв`язку з відсутністю повноважень або у зв`язку з аналогічністю (дублікату) наданих заяв, або роз`яснено її право на звернення до відповідних органів, або перенаправлено отримувачами за належністю (том 2, а. с. 199; том 3, а. с.4 та на звороті, 12-15 та на звороті, 16, 16 на звороті - 17, 19 та на звороті, 20 та на звороті, 21, 23, 23 та на звороті, 24, 24 на звороті, 25, 25 на звороті, 26, 26 на звороті, 27, 27 на звороті 28, 28 на звороті, 29 на звороті, 39, 40, 40 на звороті, 41, 41 на звороті, 42 та на звороті, 43, 43 на звороті, 41, 44 на звороті, 45, 45 на звороті, 46, 46 на звороті, 47, 47 на звороті, 48, 48 на звороті 49, 54, 54 на звороті, 55, 55 на звороті 56, 59 на звороті, 64 та на звороті, 65, 65 на звороті -66, 66 на звороті, 67, 67 на звороті, 68, 71, 77, 77 на звороті, 81 на звороті 82, 82 на звороті 83, 84,84 на звороті, 85, 87 на звороті, 88, 88 на звороті, 90, 91, 92 на звороті 93, 94, 100; том 4, а. с. 51-52, 61, 62-63).

Також, їй були надані відповіді. Так, 04 червня 2015 року головою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надано відповідь ОСОБА_1 на скаргу від 29 травня 2015 року (том 3, а. с. 61 та на звороті), згідно змісту якої вбачається, що порушені у скарзі питання не відносяться до компетенції голови суду.

21 вересня 2015 року Вищою радою юстиції надано відповідь на звернення народного депутата ОСОБА_84 , в інтересах ОСОБА_1 (том 3, а. с. 62 та на звороті), з якої вбачається, що відсутні підстави для притягнення судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_85 до дисциплінарної відповідальності.

Також, позивачці надано відповіді прокуратурою Дніпропетровської області (том 3, а. с. 76, 76 на звороті, 81, 85 та на звороті, 89 та на звороті, 93 на звороті, 97 та на звороті 102), в яких зазначено про підтримання державного обвинувачення відповідно до постанов про визначення/зміну груп прокурорів (процесуальних керівників) у даному кримінальному провадження, у зв`язку зі звільненням/переведення прокурорів.

24 листопада 2021 року офісом Генерального прокурора перенаправлено ОСОБА_1 рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (щодо прокурорів) про відмову у відкритті дисциплінарного провадження № 742дс-21 від 09 грудня 2021 року (том 3, а. с. 94 на звороті 96), яким відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження відносно прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та транснаціональною злочинністю Дніпропетровської обласної прокуратури Ружанського Є.Б. (том 3, а. с. 94 на звороті - 96 та на звороті).

Також, позивачка неодноразова зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення (том 3, а. с. 30-32,32 на звороті 34, 34 на звороті 36, 37-38 та на звороті, 50 на звороті 53 на звороті, 63 на звороті, 69 на звороті - 70 на звороті), на які їй надано відповіді про те, що вказані заяви або не є за своїм змістом заявами про кримінальне правопорушення, або відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР, або таке звернення не належить до компетенції отримувача (том 3, а. с. 58 на звороті 59, 64 та на звороті, 71 на звороті 72).

Крім того судом встановлено, що у період з 2014 року по 2023 рік, позивачка користувалася послугами АТ «Укрзалізниці» для проїзду з м. Дніпра до м. Києва та з м. Києва до м. Дніпра (том 8, а. с. 2-72).

Разом з цим, судом встановлено, що позивачка користувалася послугами АТ «Укрзалізниці» та магазинів канцтоварів (том 8, а. с. 73-92).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року кримінальне провадження № 0000523 від 28 липня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (том 2, а. с. 10-11).

08 листопада 2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Токарєвим В.В. складено Акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги захисником у кримінальному провадженні від 05 лютого 2015 року та додаткової угоди від 19 лютого 2015 року (том 8, а. с. 212).

01 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Державного секретаря Міністерства культури та інформаційної політики України із доповідною для врахування її в роботі та здійснення їй відповідних виплат (том 7, а. с. 230, 231-232), в якій вказала на винесення судом вищевказаної ухвали суду, копію якої додала до неї.

З витягу з реєстру Дніпровської територіальної громади № 2024/005467111 від 17 травня 2024 року (том 9, а. с. 7) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з 30 березня 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_13 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Приписами ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Так, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/ 3221/19-ц, зазначено про те, що виходячи із буквального тлумачення норми статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дій, що обмежують права громадян є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідачі в заперечення позовних вимог позивачки посилалися на те, що їх вина судовими рішеннями не встановлена, а відтак підстави для відшкодування їй такої шкоди відсутні.

Однак суд не погоджується з такими доводами відповідачів, оскільки приписами ч. 2 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 вказала на те, що саме по собі закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Щодо доводів відповідачів про те, що кримінальне провадження закрито не за реабілітуючих підстав, суд зазначає наступне.

Так, приписами п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

При цьому, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18.

Таким чином, реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

У цій справі, кримінальне провадження № 0000523 від 28 липня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України закрито ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (том 2, а. с. 10-11).

Натомість, вимогами п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 2, п 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження, саме на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати), а не п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України (у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення), надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Водночас, Верховний суд у своїй постанові від 07 жовтня 2022 року у справі № 751/2974/19 зробив висновок про те, що, аналізуючи положення частин першої, другої статті 284 КПК України, частини першої статті 340 КПК України, статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд апеляційної інстанції виснував, що відмова прокурора від обвинувачення з мотивів відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження за пунктом 3 частини першої статті 284 КК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 314/3982/14-ц (провадження № 61-13711св18) виснував, що відмова прокурора від обвинувачення, наслідком чого стало закриття кримінального провадження відносно позивача, є реабілітуючою обставиною з точки зору кримінально-процесуального законодавства і дає право на відшкодування шкоди в порядку, визначеному позивачем, а саме за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, у постанові Верховного суду від 02 червня 2021 року у справі № 215/3408/18 суд визнав необґрунтованими доводи касаційної скарги, що закриття кримінального провадження відносно позивача у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення і ненадання доказів існування моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральних страждань, яких зазнав позивач від утиску його прав під час досудового розслідування, оскільки наведене не відповідає положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема закріпленому в п. 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону праву на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у разі закриття кримінального провадження за невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Сам факт перебування позивача під слідством та судом, закриття кримінального провадження за невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. У справі Верховний Суд визнав реабілітуючою таку підставу, як закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від державного обвинувачення, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримання.

Разом з цим, суд зазначає на те, що посилання прокуратури Дніпропетровської області на постанову від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц (провадження № 61-20842св18), у якій Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, і не містить такої підстави, як відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення, відповідно до пункту 2 частини другої статті 284 КПК України не свідчить про наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів.

Не свідчить про виключну правову проблему і посилання відповідачів на існування думки у науці кримінального процесуального права про поділ підстав для закриття кримінального провадження на реабілітуючі, неареабілітуючі та нейтральні (формальні), оскільки чинне кримінальне процесуальне законодавство такого поділу не передбачає.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у своїй ухвалі від 04 липня 2023 року у справі № 727/7635/21.

З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 відбулося з реабілітуючих підстав, а тому вона має право має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такі висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду з розгляду справ указаної категорії, яка є сталою, зокрема, з подібними за змістом висновками, що міститься у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19, від 26 квітня 2023 року у справі 201/223/21 та від 12 червня 2023 року у справі № 127/15952/22.

Посилання прокуратури Дніпропетровської області на те, що закриття кримінального провадження за обвинуваченням позивачки відбулося на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, а не на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, та відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц, відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, не передбачає виникнення в особи права на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим з огляду на таке.

Перелік випадків, за яких суд вирішує питання про закриття кримінального провадження, визначено ч. 2 ст. 284 КПК України, натомість випадки, у яких відповідне рішення уповноважений прийняти слідчий чи прокурор, передбачено ч. 1 статті цієї статті. Тому факт закриття судом кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України не є визначальним, оскільки правове значення у такому випадку мають саме підстави, з яких прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення у суді, які, як правильно встановив суд першої інстанції у цій справі, відносяться до реабілітуючих.

Правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц (провадження № 61-20842св18), не є застосовним у справі, що розглядається, оскільки сформульований за інших фактичних обставин. Зокрема, у наведеній вище справі Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що посилання позивачів на виправдувальний вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року як на підставу відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними, оскільки вказаний вирок був скасований ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 жовтня 2015 року, а тому він не має правового значення.

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до вимог ст. 3 цього закону у випадках наведених у ст. 1 цього закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Звертаючись з даним позовом до суду позивача прохала суд стягнути з відповідачів на її користь завдану їй матеріальну шкоду завдану: вилученням грошових коштів, втратою заробітку в період відсторонення, понесенням витрат на медичні послуги та втратою пенсійних виплат.

Щодо шкоди, завданої вилученням майна, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечувалося те, що у позивачки під час особистого обшуку 01 жовтня 2014 року були вилучені грошові кошти у сумі 7 141 гривня, які після закриття провадження у справі їй так і не було повернуто, чим їй завдано матеріальної шкоди.

З огляну на викладене, зважаючи на те, що під час особистого обшуку ОСОБА_1 у кримінальному провадженні 01 жовтня 2014 року у неї було вилучено грошові кошти у сумі 7 141 гривня, беручи до уваги те, що кримінальне провадження закрито ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року, а грошові кошти їй не повернуто, суд доходить висновку, що з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 підлягає стяганню завдана їй матеріальна шкода у сумі 7 141 гривня.

Водночас, суд зазначає про те, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про відшкодування їй втраченої вигоди (отримання можливого депозиту з цих коштів), оскільки вони ґрунтуються виключно на її припущеннях та не підтверджуються жодними належними, достатніми та допустимими доказами.

Щодо шкоди, завданої відстороненням від посади, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечувалося, що позивачка під час кримінального провадження неодноразово була відсторонена від посади.

Так, зокрема: ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року, яка скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 було відсторонена від посади до 01 грудня 2014 року (том 2, а. с. 212-216); ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року їй було продовжено відсторонення від посади до 30 січня 2015 року (том 2, а. с. 220-221); ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року її відсторонено від посади до 10 липня 2015 (том 2, а. с. 230-231).

Відповідно до вимог пунктів 3-5 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст.1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року. Шкода, завдана до цього часу, відшкодовується у відповідності з законодавством, що діяло на момент завдання шкоди.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Згідно з вимогами підпункту 1 пункту 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05 травня 1995 року № 348 (348-95-п) «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100».

Пунктом 8 розділу IV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Як вже встановлено судом, ухвалами суду позивачку було відсторонена від посади з 13 жовтня 2014 року по 30 січня 2015 року та з 13 травня 2015 року по 10 липня 2015 року.

Відповідно до форми Пенсійного фонду України № ОК-5 (том 8, а. с. 153-160), позивачка мала заробітну плату: у серпні 2014 року 5231 гривня 75 копійок, вересня 2014 року 4293 гривні 91 копійка, березні 2015 року 4023 гривні 53 копійки та квітні 2015 року 3975 гривень 83 копійки.

Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить: за 2014 рік (5231,75+4293,91) / 42 робочих дні (серпень 20, вересень 22) = 226 гривень 80 копійок, а за 2015 рік (4023,53+3975,83) / 42 робочих дні (березень 21, квітень 21) = 190 гривень 46 копійок.

Кількість робочих днів за період з 13 жовтня 2014 року по 30 січня 2015 року включно складає 58 днів, а саме: в жовтні 2014 року 15 днів, у листопаді 2014 року 20 днів, у грудні 2014 року 23 дні.

Кількість робочих днів, за період з 13 травня 2015 року по 10 липня 2015 року складає 41 день, а саме: у травні 2015 року 13 днів, у червні 2015 року 20 днів, в липні 2015 року 8 днів.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди за час відсторонення позивачки від посади, а саме: за період з 13 жовтня 2014 року по 30 січня 2015 року включно становить 13154 гривні 40 копійок, виходячи із розрахунку (226 гривень 80 копійок х 58 днів = 13154 гривні 40 копійок); за період з 13 травня 2015 року по 10 липня 2015 року становить 7808 гривень 86 копійок, виходячи із розрахунку (190 гривень 46 копійок х 42 день = 7808 гривень 86 копійок), а всього 20963 гривні 26 копійок.

У зв`язку з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню завдана їй матеріальна шкода у сумі 20963 гривні 26 копійок.

Щодо матеріальної шкоди, завданої понесенням витрат на лікування, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що дійсно у період 2015-2023 років ОСОБА_1 неодноразово зверталася до лікарів зі скаргами на стан свого здоров`я, у зв`язку з чим вона проходила різноманітні обстеження та лікування (том 7, а. с. 115-175), а також у вказаний період часу, неодноразово надавалася медична допомога її сину ОСОБА_83 , 2005 року народження, який є дитиною з інвалідністю (том 7, а. с. 179-228), у зв`язку з чим вона понесла фінансові витрати (том 8, а. с. 93-149).

Однак, аналізуючи надані позивачкою медичні документи щодо її здоров`я та здоров`я її сина (довідка з травмпункту, результати аналізів крові та сечі, рентгену, УЗД, МРТ, виписки з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого, форма індивідуальної програми реабілітації інваліда, медичний висновок на дитину (підлітка) інваліда дитинства в віці до 18 років), суд зазначає, що більшість з них відображають стан здоров`я позивачки та її сина, який мав місце в період як до відкриття кримінального провадження, так і після його закриття, та не містять чіткого лікарського висновку щодо безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням їхнього стану здоров`я та саме фактом незаконного кримінального переслідування. Зокрема, в наданих її та її сина виписках, з медичної карти та консультаційних висновках лікарів відсутні відомості про те, що виявлені захворювання або загострення хронічних станів були безпосередньо спричинені або суттєво погіршилися внаслідок пережитого стресу, пов`язаного з її кримінальним провадженням чи її кримінальним переслідуванням.

Більш того, суд зазначає, що стан здоров`я її дитини з інвалідністю є складним та залежить від багатьох факторів, включаючи характер її інвалідності, регулярність лікування, догляду та реабілітаційних заходів. Тому, стверджувати, що єдиним або визначальним фактором погіршення стану здоров`я дитини стало кримінальне провадження відносно неї, є спекулятивним та не підтверджено належними медичними доказами. Необхідно враховувати весь комплекс обставин, що впливають на здоров`я її сина.

Щодо понесених витрат на лікування, суд зазначає про те, що надані позивачкою чеки на придбання лікарських засобів не містять призначення лікаря та не дають змоги встановити, чи були ці лікарські засоби необхідні саме для лікування захворювань, що виникли або загострилися внаслідок незаконного кримінального переслідування.

Крім того, суд зауважує, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів, які б з безумовністю підтверджували наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між відкриттям та веденням кримінального провадження, яке було згодом закрито, та погіршенням стану її здоров`я та здоров`я її сина, а також не доведено розмір матеріальної шкоди, завданої саме цими обставинами. Припущення позивачки щодо такого зв`язку не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачка не виконала свого обов`язку щодо доведення обґрунтованості своїх вимог у частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої її здоров`ю та здоров`ю її дитини.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з державного бюджету матеріальної шкоди, завданої її здоров`ю та здоров`ю її сина.

Щодо матеріальної шкоди, завданої втратою пенсійних виплат, суд зазначає наступне.

Так, позивачка стверджує про те, що відкритим відносно неї кримінальним провадженням їй завдано майнової шкоди, бо якби не це кримінальне провадження, то вона б мала змогу зайняти вищу посаду в своєму органі, з вищим посадовим окладом й відповідно зараз вона б отримувала більшу пенсію. Тому прохає суд стягнути з держави завдану їй шкоду у вигляді втрати пенсійних внесків.

Однак суд не може погодитися з вказаними доводами позивачки з тих підстав, що, по-перше, це лише її припущення, а рішення суду не може ґрунтуватися на таких. По-друге, як убачається з матеріалів справи, відкрите кримінальне провадження жодним чином не заважало позивачці переводитися з посади на посаду 8 разів за час кримінального провадження: 10 липня 2015 року, 10 травня 2017 року, 13 серпня 2018 року, 02 вересня 2019 року, 01 вересня 2020 року, 09 квітня 2021 року, 13 грудня 2022 року та 14 червня 2023 року. По-третє, позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що вона взагалі намагалася зайняти вищу посаду, зокрема: заяви про бажання взяти участь у такому конкурсі чи переведенні, допуск/участь у конкурсі/переведенні чи відмова в допуску до такого конкурсу з підстав відкритого кримінального провадження, тощо.

З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , в цій частині є надуманими, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету на її користь матеріальної шкоди, завданої їй вилученням грошових коштів у сумі 7141 гривня та відстороненням від посади у сумі 20963 гривні 26 копійок, а всього 28104 гривні 26 копійок.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Так, статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 126/303/17 зазначив, що ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження щодо обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (під час судового слідства не здобуто доказів), тому пред`явлене обвинувачення позивача у вчиненні злочину не підтверджується. Такі мотиви відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення з послідуючим закриттям кримінального провадження відповідають вимогам п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди з урахуванням її доведеності позивачем та принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду й у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 613/158/17 (провадження № 61-26660св18).

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/16507/16-ц Верховний Суд вказав, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачці завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула на підставі закриття щодо неї кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у суді.

Крім того, у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19) Верховний Суд виснував, що суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачці завдано моральної шкоди, оскільки постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року провадження у кримінальній справі по обвинуваченню її у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 176 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

У постанові від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) Верховний Суд зазначив, що ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, оскільки під час судового розгляду безспірних доказів вчинення позивачем кримінального правопорушення не здобуто і всі їх можливості отримання вичерпано, а тому в діях позивача відсутній склад злочину. Позивач майже протягом 5 років перебував під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинуло на стан його здоров`я, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди згідно з нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є обґрунтованими.

Також, погодився Верховний Суд із висновками судів попередніх інстанцій про необхідність відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, з тих підстав, що кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою прокурора від державного обвинувачення за відсутністю доказів вини / відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у постановах від 26 квітня та 12 червня 2023 року у справах № 201/223/21 (провадження № 61-472св23) та № 127/15952/22 (провадження № 61-3223св23) відповідно.

15 грудня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним взяттям під варту з тих підстав, що постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2015 року провадження у кримінальній справі стосовно позивача було закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Отже, практика Верховного Суду з розгляду справ указаної категорії є сталою, а тому позивачка має право на відшкодування завданої їй шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Так, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 вказано, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Як вже встановлено судом, така підозра була вручена позивачці 01 жовтня 2014 року, а закрито кримінальне провадження відносно неї ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року.

Таким чином позивачка перебувала під слідством 9 років та 1 місяць, або 109 місяців.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Так, відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у ст. 1 цього Закону випадках.

Згідно з вимогами ч. ч. 2 та 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до вимог ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 виснувала, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Таким чином, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнала позивачка, суд дійшов переконливого висновку з урахуванням принципу розумності та справедливості, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 7 303 000 гривень, виходячи з розрахунку 67000 гривень (8,375 мінімальних заробітних плат (8000 гривень) за 1 місяць)*109 місяців перебування під слідством.

При цьому суд зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідачів про те, що розмір моральної шкоди не повинен призводити до збагачення ОСОБА_1 , оскільки судом, по-перше враховано всі незаконні дії органів досудового розслідування: незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки грошових коштів та банківських карт, відібрання зразків, допит в нічний час; незаконне відсторонення від роботи (посади), незаконний домашній арешт, незаконне вилучення особової справи з місця роботи, незаконне отриманні інформації про її майновий стан та стан її здоров`я, незаконне обвинувачення, інші процесуальні дій, в тому числі неявка прокурорів у судові засідання, що обмежують права громадян, які є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди. По-друге, судом враховано також й інші обставини, що мають істотне значення для вирішення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, зокрема те, що позивачка тривалий час була під домашнім арештом (цілодобовим та нічним) та була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати, позбавлена засобів для існування та утримання своїх дітей, в тому числі дитини з інвалідністю, змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації.

Крім того, судом враховано те, що позивачка змушена була докладати додаткових зусиль для організації виховання та лікування дітей, зокрема сина ОСОБА_86 , який є дитиною з інвалідністю, а також те, що за час її перебування під слідством, більше 9 років, виросли її діти, з якими вона не могла весь цей час вести звичайний спосіб життя: домашній арешт, як цілодобовий, так і нічний, перетворив її дім на в`язницю не лише для неї, але й для її дітей, позбавивши їх простих радостей спільних прогулянок, ігор на свіжому повітрі, поїздок на відпочинок, а сина з інвалідністю на реабілітацію; відсторонення від роботи та втрата засобів для існування змусили її боротися за виживання родини, відволікаючи сили від емоційної підтримки дітей; навіть ночі не приносили спокою через постійні спрацювання ЕЗК, що позбавляли сну і її, і дітей, посилюючи їхню роздратованість та нервовість; більш того, час, проведений під слідством, безповоротно втрачено її діти виросли без повноцінної материнської присутності, без тих безцінних моментів спільного дозвілля та підтримки, які вона могла б їм дати за інших обставин.

Таким чином, враховуючи обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивачки більше 9 років під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності і справедливості, суд доходить обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 7 303 000 гривень, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди (8000 гривень), та конкретних обставин справи, оскільки саме такий розмір, є достатнім для розумного задоволення потреб позивачки як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Держави на користь позивачки 7 303 000 гривень моральної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачкою під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, та транспортних витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд у своїй постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 757/50854/21 вказав на те, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд повинен стягувати витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 та від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 надавав адвокат Токарєв Валентин Васильович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1689 від 29 травня 2007 року) на підставі договору про надання правової допомоги захисником у кримінальному провадженні від 05 лютого 2015 року та додаткової угоди до нього від 19 лютого 2015 року (том 8, а. с. 210- 211).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Токарєвим В.В. надано акт виконаних робіт від 08 листопада 2023 року на загальну суму 318 000 гривень.

Також правову допомогу у кримінальному провадженні Чимбар Т.Ф., на підставі договору № 18 від 17 жовтня 2014 року про надання юридичної допомоги, надавав адвокат Погосян Віталій Едуардович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0949 від 14 вересня 2000 року) (том 8, а. с. 207, 208-209).

Однак, суд не приймає до уваги вказаний договір про надання юридичної допомоги з Погосяном В.Е. та вважає його неналежним доказом у справі, оскільки позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження понесення нею витрат за вказаним договором.

Разом з цим, суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що позивачкою не надано доказів сплати представнику наданих послуг та те, що вимоги є неспівмірними, з огляду на наступне.

Так, Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи.

Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка понесла витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні, за договором про надання правової допомоги захисником Токарєвим В.В. від 05 лютого 2015 року та додаткової угоди до нього від 19 лютого 2015 року, у сумі 318 000 гривень, які виходячи з критерію реальності та розумності їхнього розміру, відповідають дійсним обставинам справи, а тому підлягають відшкодуванню позивачці в повному обсязі.

В той же час, суд зазначає про те, що не підлягають відшкодуванню позивачці її транспортні витрати, оскільки ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено права на відшкодування таких витрат.

З огляду на викладене, враховуючи те, що адвокат Токарєв В.В. захищав ОСОБА_1 у кримінальному провадженні більше 8 років, зважаючи на те, що дане кримінальне провадження закрито ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення, враховуючи складність справи, беручи до уваги співмірність та пропорційність понесених витрат й зважаючи на значення справи для позивачки, суд дійшов переконливого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, шляхом стягнення з Державного бюджету на її користь понесених нею процесуальних витрат в сумі 318 000 гривень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, стягнення витрат на правову допомогу під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, стягнення втраченої (упущеної) вигоди підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_14 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 38; ) та Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 20а; ), третя особа - Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, стягнення витрат на правову допомогу під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, стягнення втраченої (упущеної) вигоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 28 104 (двадцять вісім тисяч сто чотири) гривні 26 (двадцять шість) копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 процесуальні витрати у сумі 318 000 (триста вісімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 7 303 000 (сім мільйонів триста три тисячі) гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна