Справа № 305/303/25
Провадження по справі 2/305/303/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Марича Івана Юрійовича, що діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до держави в особі Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа Офіс Генерального прокурора про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

31.01.2025, до Рахівського районного суду Закарпатської області, надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана в його інтересах адвокатом Маричем І.Ю. до держави в особі Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа Офіс Генерального прокурора, про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги мотивують тим, що 20 лютого 2008 року, позивач звернувся в Лужанське відділення Кредитної спілки «Мрія» з наміром внести на депозит цієї кредитної спілки власні кошти. Керівник цього відділення Фірцак Я.В., прийняла його та уклала з ним Договір №1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, за яким він особисто передав у руки 21 000 (двадцять одну тисячу ) гривень, терміном на 1 рік із пролонгуванням терміну за згодою сторін. Вона видала на вказану суму внеску квитанцію до прибуткового касового ордеру №45, завірену її підписами від імені керівника та касира, з печаттю КС «Мрія» (№25) . Договір від імені спілки підписала також ОСОБА_2 , засвідчила свій підпис вказаною печаткою. Зазначає, що тоді ж ОСОБА_2 , переконала його у вигідності вкладення коштів на депозит, оскільки обіцяли за договором виплату процентів за фактичний термін користування в розмірі 20%. Тож він повернувся додому, взяв ще 17100 (сімнадцять тисяч сто) гривень і приніс їх до ОСОБА_2 , котра і на цю суму склала від імені КС «Мрія» договір №2, з умовами, аналогічними першому договору, підписала його як начальник відділення, засвідчила підписом, прийняла гроші та видала квитанцію прибуткового ордеру за №2 з своїми підписами та печаткою спілки. У вересні 2012 року позивач звернувся до голови правління із письмовою заявою і розірвання договорів вкладу №1 та №2 від 29.02.2008, та вимогою провести ш розрахунок і виплату за весь період фактичного користування спілкою коштами коли довідався, що Договір №2 не зареєстрований у спілці і кошти на депозит надходили, то подав письмову заяву щодо проведення ними перевірки та надання відповіді. Кредитна спілка надала йому відповідь за №332 від 19.02.2013 року та довідку, що згідно Договору вкладу №1 від 20.02.2008 йому виплачено 5000 гривень вкладу залишок невиплаченого вкладу склав 16000 гривень, залишок невиплачених відсотків 14530 гривень. Що стосується вищезгаданого Договору №2 від 20.02.2008, то такий договір у кредитній спілці не облікований і на депозитний рахунок кошти в сумі 17100 не поступали. Тобто, у лютому 2013 року, позивач довідався, що ОСОБА_2 , зловживаючи службовим становищем начальника Лугівського відділення КМ «Мрія", прийнявши від позивача, як депозитний вклад кошти в сумі 17100 грривень, не внесла на депозитний рахунок спілки, привласнила вказані кошти, позбавила його можливості отримати від КС «Мрія» кошти вкладу та відсотки за користування ними за 2008-2013 роки. Слідчим СВ Рахівського ВП за його заявою було розпочато досудове розслідування відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР №0000373 від 14.03.2013. Кримінальне провадження перебувало у слідчого СВ Рахівського РВ УМВС, дізнанні, потім знову у слідчому підрозділі Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області. Потерпілим, ОСОБА_1 , у цьому кримінальному провадженні подавалися прокурору скарги на бездіяльність слідства, оскільки при очевидності факту встановленої особи, що вчинили злочини (підроблення документів та привласнення чужих коштів), слідство так і не спромоглося пред`явити ОСОБА_2 обвинувачення чи згодом підозру. 13 квітня 2021 року, вищезазначене кримінальне провадження було закрито, однак потерпілого не було повідомлено про таке рішення. Відповідь та копію постанови було надано заступником керівника Тячівської окружної прокуратури у 2024 році, на запит адвоката. Отже, за вказаним фактом працівниками СВ Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області було внесено відомості до ЄРДР за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 та ст.358 КК України і досудове слідство у даному кримінальному провадженні тривало до 2021 року, потім таємно, без повідомлення потерпілого, закрито. З моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше десяти років. Категорія справи є не складною, однак досудове слідство проведено неефективно, фактично проводилося близько 8-ми років, а в подальшому маючи достатні дані про підписання ОСОБА_2 підроблених документів (договору та квитанції на отримання грошей, які ОСОБА_2 привласнила), для пред`явлення винній особі підозри, слідство обмежувалося лише формальними заходами, при цьому належних слідчих дій у даному кримінальному провадженні для притягнення винної особи до відповідальності не проводило. Вважає, що будь-якого іншого засобу, окрім звернення потерпілих до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства, в національному законодавстві не існує. Реалізації такого способу захисту порушеного права позивачів перешкоджає відсутність належного результату досудового розслідування. На підставі наведеного просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 119183,15 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, а також 15000 гривень на відшкодування моральної шкоди, витрати по сплаті судового збору, а також витрати на правничу допомогу.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 05.02.2025 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Залучено до участі у справі, Офіс Генерального прокурора України, як третю особу. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

14.02.2025, передставником відповідача, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, ОСОБА_3 , через систему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до наступного. ГУНП в Закарпатській області не визнає позовні вимоги заявлені позивачем в повному обсязі з наступних підстав. Так, в матеріалах справи відсутні докази завдання ОСОБА_1 , моральної та майнової шкоди з боку органів державної влади, тобто відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Сам факт наявності ухвал суду на процесуальні дії слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Зазначає, що в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, чи бездіяльність до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, зауважує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Крім того, зазначає, що чинним КПК України передбачено механізми захисту прав учасника кримінального провадження, серед яких, є право на оскарження дій (бездіяльності) слідчого до суду. Поряд з цим, позивач жодного разу не оскаржував постанову про закриття кримінального провадження. Звертають увагу суду на те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому саме посадовими особами відповідача матеріальної шкоди, яка б полягала, наприклад, у понесенні ним витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права та причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача та такою шкодою. Не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора під час досудового слідства, а також доказів незаконності дій ГУНП в Закарпатській області, оскільки жодного процесуального документа, що доводить право позивача на відшкодування шкоди у випадках передбачених ст.2 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не надав. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову.

18.02.2025, представник Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 , надіслала через систему електронний суд відзив на позовну заяву, який обгрунтовує наступним. Основним завданням Казначейства є реалізація Державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Оскільки, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство, як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів та брати участь у справі в якості відповідача. Одночасно, повідомляє, що між позовною заявою та додатками до неї наявні розбіжності, а саме: у позові позивач посилається на закриття кримінального провадження у зв`язку з п.3 ч.1 ст.284 КПК Україні, а у відповіді Тячівської окружної прокуратури на скаргу від 16.04.2024 за №07.02-104-2489ВИХ-24 вказується п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Крім того, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів, тому факт неправомірності дій працівників правоохоронних органів на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема - відповідним, рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справі відшкодування шкоди. Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою. З матеріалів справи Казначейством встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 , було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме через збіг строків притягнення до кримінальної відповідальності. Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою підставою, тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди. Таким чином, посилання позивача на відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

25.02.2025, керівник Закарпатської обласної прокуратури, А.Ковальчук, надіслав до суду відзив на позовну заяву, який обгрунтовує наступним. Вважає, що зазначений позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню з таких підстав. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є необхідність встановлення трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою; довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. ст.1173, 1174 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. З позовної заяви та додатків до неї встановлено, що позивачем у вказаній справі наведених обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди не доведено з наступних підстав. Зазначає, що за весь період досудового розслідування потерпілий у кримінальному провадженні №0000373 рішення, дії або бездіяльність слідчих, дізнавачів та прокурорів, у порядку ст.303 - 306 КПК України, не оскаржував. Таким чином, оскільки дії прокуратури чи іншого правоохоронного органу по вказаному кримінальному провадженню неправомірними в судовому порядку не визнавалися, вказане у свою чергу виключає наявність підстав для стягнення шкоди на користь позивача. Вказує, що у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, проте факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі ч.2 ст. 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди в результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально-процесуальному законом порядку. Вважає, що позивачем у даній справі не надано до суду, як належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди через незаконні дії прокуратури, так і не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що на підставі ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Таким чином, позивачем не доведено факт спричинення йому шкоди діями відповідачів у даній справі. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову повністю.

06.03.2025, представник Офісу Генерального прокурора, Кожушко В.Е., надіслав через систему "Електронний суд" письмове пояснення, зміст якого зводиться до наступного. Так, позивачем в обгрунтування позову зазначено, що надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин. Проте, позовна заява не містить вказівки, якою дією та/або бездіяльністю органу прокуратури чи його посадові особи завдали позивачу моральної чи іншої шкоди. Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач просить відшкодувати шкоду спричинену тривалим розслідуванням кримінального провадження №0000373. Проте, за весь період досудового розслідування потерпілий у кримінальному провадженні №0000373 рішення, дії або бездіяльність слідчих, дізнавачів та прокурорів, у порядку ст.303 - 306 КПК Ураїни, не оскаржував. Опрацюванням позовної заяви та додатків до неї встановлено, що навдених обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди не доведено. Таким чином, оскільки дії прокуратури чи іншого правоохоронного органу по вказаному кримінальному провадженню неправомірними в судовому порядку не визнавалися, вказане у свою чергу виключає наявність підстав для стягнення шкоди на користь позивача. Вважає, що позивачем у справі не надано до суду, як належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди через незаконні дії прокуратури, так і не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що на підставі ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Таким чином, позивачем не доведено факт спричинення йому шкоди діями відповідачів у справі. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Сторони в судове засідання не викликались, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року позивач звернувся до Лужанського відділення КС «Мрія», і уклав зі спілкою, від імені якої на підставі статуту діяла начальник відділення Фірцак Я.В., договір №1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок в сумі 21 000 гривень, з виплатою процентів за користування коштами в розмірі 20% річних строком на один рік до 20 лютого 2009 року, з можливістю пролонгації строку дії договору за згодою сторін, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №45.

Того ж дня, ОСОБА_1 , з метою внесення на депозитний рахунок ще 17100 гривень, звернувся повторно до Кредитної спілки «Мрія», де передав вказані кошти ОСОБА_2 , яка видала йому договір №2 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок цих коштів строком на один рік з можливістю пролонгації терміну дії договору за згодою сторін і з виплатою відсотків за користування грошима в розмірі 20% річних. Зазначений договір був підписаний начальником відділення Кредитна спілка «Мрія» ОСОБА_2 , з прикладенням печатки Лужанського відділення КС «Мрія», а також було видано квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 на суму 17100 гривень, підписану від імені головного бухгалтера та касира з прикладенням печатки.

Листом №332 від 19 лютого 2013 року КС «Мрія» повідомила позивача про те, що договір №2 від 20 лютого 2008 року про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок в сумі 17 100 гривень у головному офісі по бухгалтерії не значиться і така сума коштів не проходить по базі вкладників.

14.03.2013, за заявою ОСОБА_1 , СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області, розпочато кримінальне провадження №0000373 за фактом підроблення 20.02.2008 в с. Луг, Рахівського району працівниками відділення кредитної спілки «Мрія» даних щодо внесення на рахунок спілки кредитних коштів у сумі 17100 гривень від імені ОСОБА_1 , хоча в дійсності кошти на рахунок не були внесені, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

01.01.2015, за заявою ОСОБА_1 , внесено відомості до ЄДРДР за №0000009 за ч.2 ст.191 КК України за фактом привласнення грошових коштів службовими особами відділення кредитної спілки "Мрія".

В подальшому, 19.01.2015 процесуальним прокурором винесено постанову про об`єднання вказаних матеріалів кримінальних розслідувань.

Крім цього, процесуальним прокурором на підставі ст.36 КПК України (надавалися дізнавачу письмові вказівки від 26.12.2014 №96-3815вих-14, 30.07.2015 №96-2118вих-15, від 10.05.2016 №112-2819вих-16, від 31.07.2019 №78-373-13вих-19, від 13.10.2017 №182/17.

За наслідками проведення досудового розслідування 07.06.2021 дізнавачем і Рахівського РВП ГУНП в області Ціпле І.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку відсутністю у діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 4 ст.284 КПК України.

Потерпілим ОСОБА_1 , у кримінальному провадженні постанова, відповідно до вимог ст.ст.303 - 304 КПК України, не оскаржувалась.

Звернувшись до суду з позовом, позивач посилається на те, що йому було нанесено моральну та матеріальну шкоду завдану протиправними діями органами державної влади, а саме, органом досудового розслідування СВ Рахівського ГУНП у Закарпатській області, внаслідок службової бездіяльності, слідчих яка полягає в неефективному досудовому розслідуванні кримінального провадження за №0000373 від 14.03.2013. Позивач зазначає, що внаслідок тривалого проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні порушені його права, як потерпілого.

Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків та невжиття заходів для завершення кримінального провадження з притягненням винного до відповідальності, позивач вважає, що такими діями йому спричинено моральну шкоду, яку ним оцінено у розмірі 15000 гривень та матеріальну шкоду на загальну суму 119183,15 гривень.

Суд вважає, що зазначений позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п.8 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Так, ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється за ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від виии цієї особи.

На відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювана шкоди), спеціальні норми ст.ст.1173 та 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів та органів місцевого самоврядування.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є необхідність встановлення трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою; довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173,1174 ЦК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.04.2019 у справі № 211/7655/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки і заподіювана шкоди, отже доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 в справі №197/1330/14-ц вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 752/8448/21.

Судом встановлено, що позивачем наведених обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди не доведено. Оскільки, за весь період досудового розслідування потерпілий у кримінальному провадженні №0000373 рішення, дії або бездіяльність слідчих, дізнавачів та прокурорів, у порядку ст.303-306 КПК України, не оскаржував. Так, скарги подані адвокатом Маричем І.Ю. від 12.04.2024 до в.о. керівника Тячівської окружної прокуратури О.Фістера та прокурору Закарпатської області на злочинну бездіяльність від 04.07.2015, не є доказом завдання йому шкоди, а лише є реалізацією його права.

Таким чином, оскільки дії прокуратури чи іншого правоохоронного органу неправомірними по кримінальному провадженні №0000373 в судовому порядку не визнавалися, вказане в свою чергу виключає наявність підстав для стягнення шкоди на користь позивача.

Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів, тому факт неправомірності дій працівників правоохоронних органів на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк.

Тобто, суддя здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора під час здійснення досудового розслідування, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Проте, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Водночас, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

В ухвалі щодо прийнятності Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява №54904/08, суд зауважив, що: «.. відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у п.1 ст.1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна».

Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно ст.1177 ЦК України, як окремо взятої.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таким чином, положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Згідно ч.2 ст.1177 ЦК України сформульоване правило про те, що окремим законом України може бути встановлено субсидіарний обов`язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи. В такому законі мають бути визначені конкретизовані випадки виплати такої компенсації та певний порядок її здійснення.

Обов`язковою умовою для застосування ч.2 ст.1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи певного кримінального правопорушення.

У разі неухвалення наведених процесуальних рішень, втілених у певних документах у кримінальному провадженні, встановити всі умови застосування ч.2 ст.1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає.

У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, проте факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі ч.2 ст.1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди в результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально-процесуальному законом порядку.

У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі ст.ст. 1166 і/або 1167 ЦК України), тобто безпосереднім заподіювачем такої шкоди.

Якщо під час розгляду справи суди не встановлять, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил ч.2 ст.1177 ЦК України.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 03.02.2022 у справі № 757/59744/19-ц та від 07.11.2022 у справі № 757/59343/19-ц.

Згідно з вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд виходить з положень ч.1 ст. 23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а.

Зокрема, Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Також слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Водночас, моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.11.2023 у справі №711/3737/22.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07.12.2023 у справі № 361/3347/17, від 29.11.2023 у справі №501/1275/20, від 25.10.2023 у справі №154/2708/20, від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц та від 27.11.2018 у справі №727/3926/16-ц, від 29.08.2019 у справі №686/16161/16-ц.

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач, висловлюючи свої доводи про відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та процесуального керівництва, яку він оцінив приблизно в 15000 гривень, належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння такої шкоди, протиправності дій відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями цих органів.

Твердження про завадання позивачу моральної шкоди саме внаслідок тривалості та неефективності здійснення досудового розслідування не знайшли свого підтвердження. Водночас, згідно ч.5 ст 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

За такого, доводи позивача про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону та несвоєчасно, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність, не можуть бути задоволені через не доведення усіх складових деліктної відповідальності.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховний Суду в постановах у справі №638/8636/17-ц від 13.05.2020 та у справі №686/13212/19 від 19.03.2020.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем у порушення вимог ст.81 ЦПК України не доведено його право на відшкодування шкоди як матеріальної так і моральної в розмірах і в порядку ним визначених у позовній заяві.

Окрім цього, відповідачем, до якого пред`явлено позовні вимоги, позивач вказав Державну казначейську службу України.

Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі.

На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд України.

Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Отже, у задоволенні позовних вимог, в тому числі і до Державної казначейської служби України, необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В тому числі, суд, враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, як такі, що не доведені в ході судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладачється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позови, судові витрати, як цього просить позивач, стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 274, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви адвоката Марича Івана Юрійовича, що діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до держави в особі Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа Офіс Генерального прокурора про відшкодування шкоди - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканець: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Закарпатська обласна прокуратура, , місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Коцюбинського, буд. 2-А, Закарпатської області.

Державна казначейська служба України, , адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд.6, Київської області.

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, , місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, Закарпатської області.

Третя особа, Офіс Генерального прокурора, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Різницька, 13/15.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті, чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Головуюча: М.О. Марусяк