Справа № 495/7493/21
№ провадження 2/495/797/2025
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

08 квітня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Дарій О.М.

Справа № 495/7493/21,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності та державного акту на земельну ділянку,

представника позивача - адвоката Дьоминої Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності та державного акту на земельну ділянку, просить суд скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 3,123 га, розташовану на територіїМологівської сільської ради, Білгород Дністровського району Одеської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0095 від 05.04.2013, номер запису 757213 на ім`я ОСОБА_2 .

Стислий виклад позиції позивача та відповідача

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0095, масив № НОМЕР_2 , площею 3,12 га, що заходиться на території Мологівської сільської ради.

12.05.2006 позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, спадкова справа № 16/2006, зареєстрована в реєстрі за № 2271, посвідчено державним нотаріусом Базан Т.П. За твердженням позивача, коли в 2019 році він повернувся з лікування за місцем реєстрації, то виявив, що у нього відсутній державний акт на дану земельну ділянку, а з реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем, який жодного відношення до родини позивача не має. У свою чергу, Мологівська ОТГ повідомила, що жодного рішення про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 3,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в масиві № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_1 , на території Мологівської сільської ради за межами населеного пункту Мологівська сільська рада не приймала.

З урахуванням вищевикладеного, та за обставин, що перешкоджають спадкоємцю реалізувати своє право на земельну ділянку, яку він отримав в порядку спадкування за законом, просив задовольнити його позовні вимоги.

Не погодившись з твердженнями позивача, якими той обґрунтовує свої позовні вимоги, від представника відповідача 20.09.2021 до суду надійшов письмовий відзив, де зверталась увага на факті того, що у 2013 році позивач особисто звернувся до ОСОБА_2 із пропозицією на оплатній основі перерозподілити на користь останнього спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За умовами запропонованого позивачем перерозподілу до ОСОБА_2 у власність переходить земельна ділянка № НОМЕР_1 , масив № НОМЕР_2 , площею 3,12 га , яка знаходиться на території Мологівської сільської ради.

У свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити позивачу вартість даної земельної ділянки в сумі 9000 грн, що на той момент за офіційним курсом НБУ складало 1 126 доларів США.

На виконання умов запропонованого позивачем перерозподілу спадщини, ОСОБА_2 30.01.2013 року передав позивачу грошові кошти в оговореній сторонами сумі 9000 грн., про що ОСОБА_1 видав власноручно складену і підписану ним розписку.

Крім того, вказує, що позивачем було складено нотаріально посвідчену заяву, де були викладені умови перерозподілу спадщини.

Крім того, відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, адже позивач без будь-якої поважної причини на протязі 8 років не пред`явив жодних претензій та позовних вимог до ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

13 вересня 2021 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відкрито загальне позовне провадження по справі.

27 жовтня 2021 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08 листопада 2023 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області постановлено витребувати у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області копію спадкової справи померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3

19 січня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області зупинено провадження по справі до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

12 вересня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області поновлено провадження по справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала на наполягала на їх задоволені.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява з проханням відмовити у позові в повному обсязі.

Неодноразово представник відповідача надавав клопотання про проведення судового засідання за його участі в режимі відеоконференції, однак на зв`язок з судом не виходив, на повідомлення суду не реагує.

Зі згоди представника позивача, з врахування неодноразової неявки представника відповідача без поважної причини, суд розглядає справу за його відсутність, за наявними в матеріалами справи.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 12.05.2006 приватним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 , як підтвердження спадкування ним земельної ділянки № НОМЕР_1 , масив № НОМЕР_2 , площею 3,12 га, що знаходиться на території Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Зазначена земельна ділянка належала померлому батькові ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 089925. Земельна ділянка передана спадкодавцю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Разом з тим, позивач, набуте ним право власності на спадкове майно земельну ділянку не зареєстрував, що випливає з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Між тим, як вбачається з Інформації з Держаного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 01.09.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0095, площею 3,123 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.04.2013 року рахується зареєстрованою за ОСОБА_2 .

Проте, з листа Мологівської сільської ради № 236/зем від 22.06.2020 вбачається, що до Мологівської сільської ради ОСОБА_1 із заявою про відмову від вищезазначеної земельної ділянки не звертався, рішення про позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 3,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в масиві № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_1 , на території Мологівської сільської ради за межами населеного пункту, Мологівська сільська рада не приймала.

Так само не приймала рішення про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 3,12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , розташовану в масиві № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_1 , на території Мологівської сільської ради за межами населеного пункту, адже до компетенції сільської ради не входить розпорядження земельними ділянками приватної форми власності.

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Щодо суті заявлених позовних вимог

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Аналогічного висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

У матеріалах справи міститься свідоцтво про право на спадщину від 12 травня 2006 року № 2271, посвідчене державним нотаріусом Базан Т.П., відповідно до якого позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме спірної земельної ділянки № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , площа 3,12 га.

Отже, відсутність реєстрації права власності позивача на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0095, площею 3,123 га, не позбавляє його права захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Водночас, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною першою ст. 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до приписів статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладених в Постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, 22 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Важливою також є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність, тобто можливість за наслідком застосування засобу захисту відновити, наскільки це можливо, порушені права та інтереси позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який, враховуючи характер спірних правовідносин та обставини справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Верховний Суд зазначає, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Крім того, у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала: відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача.

Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, що відповідає принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю. Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2024 року справа № 389/3041/21.

Таким чином, враховуючи, що позивач вважає свої права порушеними саме через те, що спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем, заявлені позовні вимоги не забезпечують відновлення порушених прав позивача, з огляду на те, що позивач не заявляв вимоги про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, що призвело б до ефективного захисту його порушених прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо заявленої відповідачем вимоги про застосування позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено ст. 256 ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, що передбачено статтею 260 ЦК України.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року в справі № 143/41/22 (провадження № 61-8389св23).

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Враховуючи наведене, суд не застосовує наслідки позовної давності.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з не обґрунтованості позовних вимог, з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений ним згідно квитанції № 0.0..1 від 08.09.2021.

Керуючись ст. ст. 16, 386, 387 ЦК України, ст. ст. 78, 81, 126, 152 ЗК України , ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 206, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності та державного акту на земельну ділянку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: реєстраційна служба Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, місце знаходження: 67701, Одеська область, м. Білгород - Дністровський, вул. Леона Попова. 24;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений та проголошений 08 квітня 2025 року.

Суддя: