ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/610/24

Головуючий у першій інстанції Даньков О. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/171/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач: Комунальне підприємство Благоустрій-Сосниця

Сосницької селищної ради Чернігівської області

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області у складі судді Данькова О.М. від 08 жовтня 2024 року, місце ухвалення рішення с-ще Сосниця, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області, в якому просив: визнати незаконним і скасувати наказ №32/к від 03.06.2024 року КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про звільнення ОСОБА_1 з роботи, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, та поновити його на посаді майстра Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області; стягнути із Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку із незаконним звільненням з роботи, за період з дня незаконного звільнення і по день поновлення на посаді. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 06.03.2017 року він був прийнятий на роботу до Сосницької селищної ради Чернігівської області на посаду майстра бригади з благоустрою. Рішенням №3-100-VII, третя сесія сьомого скликання Сосницької селищної ради від 16.01.2018 року було утворено юридичну особу - Комунальне підприємство Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області та затверджено його статут. Розпорядженням Сосницького селищного голови №13-к від 22.01.2018 року бригаду благоустрою Сосницької селищної ради було передано у підпорядкування Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області, а позивач, згідно з тим же розпорядженням Сосницького селищного голови, з 23.01.2018 року, був прийнятий на посаду майстра Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області. Позивач зазначав, що за час його роботи у відповідача, адміністрація не мала до нього жодних претензій щодо виконання службових обов`язків, дисциплінарних стягнень позивач не мав. За доводами позивача, він характеризується позитивно, трудової дисципліни не порушував, свої трудові обов`язки виконував, тому його звільнення є безпідставним. 07.03.2024 року начальник Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області звернувся до Сосницької селищної ради, як до засновника комунального підприємства, із листом-проханням, в якому вказував, що через збільшення кількості одиниць тракторної техніки, необхідно внести зміни до штатного розпису з 01.04.2024 року, шляхом введення додаткової штатної одиниці тракторист та ліквідації однієї штатної одиниці робітник з благоустрою. Рішенням №24-2978-VІІІ (двадцять четвертої сесії восьмого скликання) Сосницької селищної ради від 13.03.2024 року було внесено зміни до рішення №3-100-VII (третя сесія сьомого скликання) Про затвердження структури, штатної чисельності працівників КП Благоустрій-Сосниця, та ліквідовано три штатні одиниці, а саме, заступника начальника підприємства, майстра (структурний підрозділ - благоустрій), робітника з благоустрою та введено 1 штатну одиницю тракторист, рішення набирає чинності з 01.04.2024 року. У березні 2024 року начальник КП Благоустрій-Сосниця усно повідомив позивача про прийняте сесією рішення №24-2978-VІІІ про скорочення його посади, та додав, що він не просив скоротити посаду, його посада необхідна підприємству, але сесія прийняла саме таке рішення, і він не може не підкоритись рішенню, яке прийнято засновником підприємства. Позивач вказує, що за роз`ясненням прийнятого сесією рішення №24-2978-VІІІ позивач 19.03.2024 року, він звернувся із письмовою заявою до Сосницької селищної ради, в якій просив роз`яснити, хто і чому пропонував скоротити його посаду майстра (структурний підрозділ - благоустрій), та чи була така ініціатива від начальника комунального підприємства. На своє письмове звернення позивач отримав від Сосницької селищної ради письмову відповідь №04-20/384 від 01.04.2024 року, у якій зазначено, що питання ліквідації двох посад КП Благоустрій-Сосниця: заступника начальника підприємства та майстра (структурний підрозділ - благоустрій); було запропоновано заступником голови з питань діяльності виконавчих органів ради, на засіданні комісії начальник КП Благоустрій-Сосниця був відсутній. Наказом відповідача №32/к від 03.06.2024 року, було звільнено ОСОБА_1 , майстра, 03.06.2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, та наказано виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за 6 днів невикористаної щорічної основної відпустки, підстава: наказ Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу за №17 від 01.04.2024 року, повідомлення про заплановане вивільнення від 01.04.2024 року №01-09/40, рішення сесії Сосницької селищної ради №24-2978-VIII від 13.03.2024 року. Позивач зазначав, що із наказом начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року про звільнення з роботи, він був ознайомлений 03.06.2024 року, і поставив під ним свій підпис. Після отримання копії наказу позивач був звільнений з роботи в цей же день, і отримав відповідні виплати. ОСОБА_1 стверджував, що він працював на посаді майстер, а згідно рішення сесії необхідно скоротити посаду майстра (структурний підрозділ - благоустрій), але таку посаду він не займав. За доводами позивача, відповідач персонально не попереджав його про майбутнє звільнення з посади майстра, із даним наказом позивача не ознайомлювали, крім того, з часу прийняття сесією селищної ради рішення про скорочення посад, і по час звільнення позивача, у відповідача була вакантна посада робітника з благоустрою, проте жодних пропозицій про переведення на дану посаду позивачу від відповідача не надходило. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що із наказом начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року про звільнення його з роботи він не згоден, як і не згоден зі звільненням його з роботи, оскільки, на думку позивача, оскаржуваний ним наказ та його звільнення є незаконними, що стало підставою для його звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 08.10.2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 08.10.2024 року у цивільній справі №745/610/24, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 08.10.2024 року не відповідає вимогам статей: 263, 264 ЦПК України, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи та належним чином не обґрунтовані, наявні у справі докази оцінені судом із порушенням вимог статті 89 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення даного спору. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату працівників. У відповідача дійсно змінився штатний розпис, але така зміна відбулась з ініціативи селищного голови та з помсти по відношенню до позивача. За доводами апелянта, підставою для внесення змін до штатного розпису може бути оптимізація організаційної структури підприємства, реорганізація, зміна обсягів діяльності, проведення заходів, направлених на поліпшення діяльності підприємства або його підрозділів, але в рішенні сесії вказана лише одна надумана підстава - економія бюджетних коштів, що не є підставою для виведення зі штатного розпису посади, яку займав позивач. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення його законних прав та норм діючого трудового законодавства України про працю в процесі його звільнення, зокрема, положень статей: 40, 42, 49-2 КЗпП України. ОСОБА_1 вказує, що він працював на посаді майстер, а згідно рішення сесії необхідно скоротити посаду майстра (структурний підрозділ - благоустрій), але такої посади він не займав. Апелянт зазначає, що у відповідача є декілька посад майстрів, тому скорочуючи посаду майстра, відповідач мав керуватися статтею 42 КЗпП України, та залишити на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікацію, мав врахувати перевагу кожного із працівників на даних посадах, і звільнити майстра, який має меншу кількість переваг. За доводами апелянта, при його звільненні з роботи, відповідач не перевірив і об`єктивно не обґрунтував переваги кожного з працівників на посаді майстер. ОСОБА_1 звертає увагу, що відповідач персонально не попереджав його про майбутнє звільнення з посади майстра, із даним наказом позивача не ознайомлював, крім того, з часу прийняття сесією селищної ради рішення про скорочення посад і по час звільнення позивача, у відповідача була вакантна посада робітника з благоустрою, проте жодних пропозицій про переведення на дану посаду позивачу від відповідача не надходило. Апелянт стверджує, що повідомлення про майбутнє звільнення, яке надсилалось йому селищною радою, було повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання, позивачу про дане відправлення нічого не відомо. Апелянт вказує, що оскільки даний лист він не отримував, то про можливість переведення на посаду робітника він не знав, наказу відповідача про скорочення позивач також не отримував. Апелянт не погоджується із наданим відповідачем актом від 01.04.2024 року про його повідомлення по телефону про необхідність ознайомлення із наказом про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу, яке не є персональним попередженням про майбутнє звільнення. ОСОБА_1 не заперечує факту телефонного дзвінка від начальника, із пропозицією прийти на підприємство, але не для ознайомлення із наказами. За даних обставин, апелянт вважає, що доказами, які були невірно оцінені судом першої інстанції, доведено, що відповідачем було порушено трудові права позивача, та незаконно звільнено позивача з посади, що є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у відповідності до положень чинного трудового законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Комунальне підприємство Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 08.10.2024 року - залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явився. У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області просить розглядати справу за відсутності його представника, за наявними матеріалами у справі. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.03.2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Сосницької селищної ради Чернігівської області на посаду майстра бригади з благоустрою, згідно із розпорядженням голови Сосницької селищної ради №9-г від 06.03.2018 року. Наказом начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується копіями наказу та трудової книжки позивача, НОМЕР_1 (а.с.11, 20-22).

Рішенням №3-100-VІІ (третя сесія сьомого скликання) Сосницької селищної ради від 16.01.2018 року було утворено юридичну особу - Комунальне підприємство Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області та затверджено його Статут.

Із копій листів начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради від 07.03.2024 року №01-09/28 та №01-09/29 вбачається, що начальник підприємства звернувся до голови Сосницької селищної ради про внесення змін до штатного розпису з 10.04.2024 року, шляхом введення додаткової штатної одиниці тракториста та ліквідації однієї штатної одиниці робітник із благоустрою. При цьому, начальник підприємства повідомив голову Сосницької селищної ради, що працівники КП Благоустрій-Сосниця з 01.01.2024 року знаходяться на 6-годинному робочому дні, також три працівники перебувають у відпустці без збереження заробітної плати, щомісячна економія приблизно 130 000 грн. (а.с. 17,18).

Із копії протоколу засідання постійної комісії №10 від 13.03.2024 року вбачається, що члени комісії заслухали ОСОБА_2 про внесення змін до рішення №3-100-VII (третя сесія сьомого скликання) та до рішення №16-2726-VІІІ (шістнадцята сесія восьмого скликання) (а.с.14-16).

Згідно із копією рішення Сосницької селищної ради №24-2978-VІІІ (двадцять четвертої сесії восьмого скликання) від 13.03.2024 року, внесено зміни до рішення №3-100-VII (третя сесія сьомого скликання) (зі змінами) та №16-2726-VIIІ (шістнадцята сесія восьмого скликання (зі змінами). Відповідно до п.2.1, п.2.2, п.2.3: … Ліквідовано три штатні одиниці, а саме: - заступник начальника підприємства, - майстер (структурний підрозділ - благоустрій), - робітник з благоустрою. Ввести 1 штатну одиницю тракторист. Рішення набирає чинності з 01.04.2024 року. (а.с. 12).

На виконання рішення №24-2978-VІІІ (двадцять четвертої сесії восьмого скликання) Сосницької селищної ради від 13.03.2024 року, начальником КП Благоустрій-Сосниця було видано наказ №17/к від 01.04.2024 року Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу. Як вбачається із витягу з даного наказу, з 04.06.2024 року зі штатного розкладу підприємства була виключена посада майстер, яку займає ОСОБА_1 . При цьому, позивачу запропонована вакантна посада робітник з благоустрою (а.с. 40).

Із копії наказу начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року Про звільнення ОСОБА_3 вбачається, що на підставі наказу Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу №17 від 01.04.2024 року, повідомлення про заплановане вивільнення від 01.04.2024 року №01-09/40, рішення сесії Сосницької селищної ради №24-2978-VІІІ від 13.03.2024 року, ОСОБА_1 , майстра, 03.06.2024 року, було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України (а.с.11).

Як вбачається із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про повернення поштового відправлення, ОСОБА_1 02.04.2024 року селищною радою направлено поштове відправлення, яке 01.05.2024 року було повернуто із довідкою Укрпошти про причини повернення: за закінченням терміну зберігання (а.с.39).

Із копії листа начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради №01-09/40 від 01.04.2024 року, адресованого майстру ОСОБА_1 , вбачається, що на виконання рішення сесії Сосницької селищної ради ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення на підставі ч.1 статті 40 КЗпП України з 03.06.2024 року, та запропоновано переведення на посаду робітника з благоустрою (а.с.41).

Згідно із актом дирекції КП Благоустрій-Сосниця від 01.04.2024 року, ОСОБА_4 по телефону був повідомлений про необхідність ознайомлення із наказом №17/к від 01.04.2024 року Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу, але він відмовився з`явитися. Тому було прийнято рішення про направлення витягів поштою (а.с.43).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 08.10.2024 року, відмовляючи у задоволені вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підприємстві КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату працівників, і позивача було попереджено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці до звільнення. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення законних прав позивача та норм діючого трудового законодавства України про працю в процесі звільнення позивача, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 08.10.2024 року не узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами даної справи та із нормами Законодавства, яке регулює спірні правовідносини, і при цьому, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату працівників. У відповідача дійсно змінився штатний розпис, але така зміна відбулась з ініціативи селищного голови та з помсти по відношенню до позивача. За доводами апелянта, підставою для внесення змін до штатного розпису може бути оптимізація організаційної структури підприємства, реорганізація, зміна обсягів діяльності, проведення заходів, направлених на поліпшення діяльності підприємства або його підрозділів, але в рішенні сесії вказана лише одна надумана підстава - економія бюджетних коштів, що не є підставою для виведення зі штатного розпису посади, яку займав позивач. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення його законних прав та норм діючого трудового законодавства України про працю в процесі його звільнення, зокрема, положень статей: 40, 42, 49-2 КЗпП України. ОСОБА_1 вказує, що він працював на посаді майстер, а згідно рішення сесії необхідно скоротити посаду майстра (структурний підрозділ - благоустрій), але такої посади він не займав. Апелянт зазначає, що у відповідача є декілька посад майстрів, тому скорочуючи посаду майстра, відповідач мав керуватися статтею 42 КЗпП України, та залишити на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікацію, мав врахувати перевагу кожного із працівників на даних посадах, і звільнити майстра, який має меншу кількість переваг. За доводами апелянта, при його звільненні з роботи, відповідач не перевірив і об`єктивно не обґрунтував переваги кожного з працівників на посаді майстер. ОСОБА_1 звертає увагу, що відповідач персонально не попереджав його про майбутнє звільнення з посади майстра, із даним наказом позивача не ознайомлював, крім того, з часу прийняття сесією селищної ради рішення про скорочення посад і по час звільнення позивача, у відповідача була вакантна посада робітника з благоустрою, проте жодних пропозицій про переведення на дану посаду позивачу від відповідача не надходило. Апелянт стверджує, що повідомлення про майбутнє звільнення, яке надсилалось йому селищною радою, було повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання, позивачу про дане відправлення нічого не відомо. Апелянт вказує, що оскільки даний лист він не отримував, то про можливість переведення на посаду робітника він не знав, наказу відповідача про скорочення позивач також не отримував. Апелянт не погоджується із наданим відповідачем актом від 01.04.2024 року про його повідомлення по телефону про необхідність ознайомлення із наказом про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу, яке не є персональним попередженням про майбутнє звільнення. ОСОБА_1 не заперечує факту телефонного дзвінка від начальника, із пропозицією прийти на підприємство, але не для ознайомлення із наказами. За даних обставин, апелянт вважає, що доказами, які були невірно оцінені судом першої інстанції, доведено, що відповідачем було порушено трудові права позивача, та незаконно звільнено позивача з посади, що є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у відповідності до положень чинного трудового законодавства.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 06.03.2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Сосницької селищної ради Чернігівської області на посаду майстра бригади з благоустрою, згідно із розпорядженням голови Сосницької селищної ради №9-г від 06.03.2018 року. Наказом начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується копіями наказу та трудової книжки позивача НОМЕР_1 (а.с.11, 20-22).

В статті 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3933-XII, було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, 1982 року.

Відповідно до статті 4 вказаної Конвенції, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п.2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №641/5330/16-ц.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем, суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Даний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 року у справі №753/9240/18.

Згідно приписів ч.2 статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до статті 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Положеннями ч.5 статті 16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування (ч.1 статті 17 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

Необхідно зазначити, що ч.3 статті 64 Господарського кодексу України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а ч.2 статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому, саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Вказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 28.03.2019 року у справі 755/3495/16-ц.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що рішенням №3-100-VІІ (третя сесія сьомого скликання) Сосницької селищної ради від 16.01.2018 року, було утворено юридичну особу - Комунальне підприємство Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області та затверджено його Статут, згідно якого, дане підприємство є суб`єктом господарювання, утвореним у формі комунального підприємства. Засновником (власником) підприємства є Сосницька селищна рада.

Із наведеного вбачається, що Сосницька селищна рада може здійснювати свої права щодо управління Комунальним підприємством Благоустрій Сосниця безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно копій листів начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради від 07.03.2024 року №01-09/28 та №01-09/29, начальник Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області звернувся із листом до голови Сосницької селищної ради, про внесення змін до штатного розпису з 10.04.2024 року, шляхом введення додаткової штатної одиниці тракторист та ліквідації однієї штатної одиниці робітник з благоустрою. При цьому, начальник підприємства повідомив голову Сосницької селищної ради, що працівники КП Благоустрій-Сосниця з 01.01.2024 року знаходяться на 6-годинному робочому дні, також три працівники перебувають у відпустці без збереження заробітної плати, щомісячна економія приблизно 130 000 грн. (а.с.17,18).

Згідно із копією рішення Сосницької селищної ради №24-2978-VІІІ (двадцять четвертої сесії восьмого скликання) від 13.03.2024 року, внесено зміни до рішення №3-100-VII (третя сесія сьомого скликання) (зі змінами) та №16-2726-VIIІ (шістнадцята сесія восьмого скликання (зі змінами). Відповідно до п.2.1, п.2.2, п.2.3: … Ліквідовано три штатні одиниці, а саме: - заступник начальника підприємства, - майстер (структурний підрозділ - благоустрій), - робітник з благоустрою. Ввести 1 штатну одиницю тракторист. Рішення набирає чинності з 01.04.2024 року. (а.с. 12).

На виконання рішення №24-2978-VІІІ (двадцять четвертої сесії восьмого скликання) Сосницької селищної ради від 13.03.2024 року, начальником КП Благоустрій-Сосниця було видано наказ №17/к від 01.04.2024 року Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу. Як вбачається із витягу з даного наказу, з 04.06.2024 року зі штатного розкладу підприємства була виключена посада майстер, яку займає ОСОБА_1 . При цьому, позивачу запропонована вакантна посада робітник з благоустрою (а.с. 40).

В ході апеляційного розгляду даної справи було встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Сосницької селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення двадцять четвертої сесії восьмого скликання Сосницької селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 13.03.2024 року №24-2978-VIII про внесення змін до рішення №3-100-VII (третя сесія сьомого скликання), в частині ліквідації штатних одиниць, (справа № 620/9973/24).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 року у справі № 620/9973/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2025 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Сосницької селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення двадцять четвертої сесії восьмого скликання Сосницької селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 13.03.2024 року № 24- 2978-VIII, відмовлено.

Враховуючи викладене вище, необхідно зазначити, що на підприємстві КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату працівників. Доводи апеляційної скарги відносно того, що зміна штатного розпису відбулась з ініціативи селищного голови та із помсти по відношенню до позивача, а зазначена у рішенні сесії підстава скорочення - економія бюджетних коштів, є надуманою та спрямована на виведення зі штатного розпису посади, яку займав позивач, є безпідставними.

Разом з тим, за правилом ч.2 статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до приписів статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією із найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вільні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду, і існували на день звільнення.

Подібна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15, від якої Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Також необхідно зазначити, що Верховний Суд у постанові по справі №761/41149/16-ц від 29.01.2020 року надав роз`яснення застосуванню зазначеної норми, вказавши наступне: … оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільненні. Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові по справі № 646/2661/20 від 09.12.2021 року.

Персональне попередження про наступне вивільнення необхідно не тільки для забезпечення організації вивільнення працівників, а і для усвідомлення працівником свого майбутнього становища щодо забезпечення роботою та джерелами для життя і можливого пошуку працівником іншої роботи самостійно. Під персональним попередженням про майбутнє звільнення слід розуміти не лише повідомлення, а достовірне отримання працівником такої інформації.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.02.2023 року у справі №686/5292/21.

Як вбачається із заявленого позивачем позову, звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказував, що відповідач персонально не попереджав його про майбутнє звільнення із посади майстра, із даним наказом також не ознайомлював, крім того, з часу прийняття сесією селищної ради рішення про скорочення посад і по час звільнення позивача, у відповідача була вакантна посада робітника з благоустрою, проте, жодних пропозицій про переведення на дану посаду позивачу від відповідача не надходило.

Згідно матеріалів справи, наказом начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області №32/к від 03.06.2024 року ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується копіями наказу та трудової книжки позивача, НОМЕР_1 (а.с.11).

Із копії листа начальника Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради №01-09/40 від 01.04.2024 року, адресованого майстру ОСОБА_1 , вбачається, що на виконання рішення сесії Сосницької селищної ради ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення на підставі ч.1 статті 40 КЗпП України з 03.06.2024 року, та запропоновано переведення на посаду робітника з благоустрою (а.с.41).

Як вбачається із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про повернення поштового відправлення, ОСОБА_1 02.04.2024 року селищною радою направлено поштове відправлення, яке 01.05.2024 року було повернуто із довідкою Укрпошти про причини повернення: за закінченням терміну зберігання (а.с.39).

Згідно із актом дирекції КП Благоустрій-Сосниця від 01.04.2024 року, ОСОБА_4 по телефону був повідомлений про необхідність ознайомлення із наказом №17/к від 01.04.2024 року Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу, але він відмовився з`явитися. Тому було прийнято рішення про направлення витягів поштою (а.с.43).

Відповідно до положень ч.1-ч.4 статті 12, ч.1, ч.5, ч.6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно приписів статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постановах у справах №127/1778/18, №309/3784/17, №759/5787/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вручення позивачу письмового повідомлення про заплановане звільнення, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, та, відповідно, в якому позивачу пропонувалася вакантні посади.

При цьому, як вбачається із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про повернення поштового відправлення, ОСОБА_1 02.04.2024 року селищною радою направлено поштове відправлення, яке 01.05.2024 року було повернуто із довідкою Укрпошти про причини повернення: за закінченням терміну зберігання (а.с.39), що свідчить про неналежне повідомлення позивача відповідачем про заплановане звільнення та про пропонування позивачу вакантних посад.

Необхідно зазначити, що повідомлення позивача, у телефонному режимі про необхідність з`явитися на підприємство для ознайомлення із наказом, на що посилається відповідач, не може вважатися персональним повідомленням позивача про його наступне вивільнення. При цьому, факт відмови позивача від отримання повідомлення, відповідачем не зафіксовано у встановленому Законом порядку.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, на спростування вищевказаних обставин, суду не надав.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.3 статті 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Приймаючи до уваги наведене вище, апеляційним судом встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виконав вимоги ч.2 статті 40, ч.1, ч.3 статті 49-2 КЗпП України, щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє звільнення та його працевлаштування, чим порушив право позивача на працю, і за даних обставин, звільнення позивача не можна визнати законним. У зв`язку із зазначеним, є обґрунтованими доводи апелянта відносно того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення відповідачем законних прав та норм діючого трудового законодавства України про працю при звільненні позивача, а саме, положень статей: 40, 42, 49-2 КЗпП України.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18.12.2023 року у справі № 753/3995/22, провадження № 61-15574св23.

За змістом ч.1 статті 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення із порушенням порядку, встановленого законом.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що згідно правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі №757/13677/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 479/568/17, від 1 липня 2020 року у справі №463/602/18, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або із порушенням встановленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, у тому числі, шляхом зміни дати звільнення працівника, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням встановленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19, провадження №61-4490св21, зазначено наступне: … у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. У справі, яка переглядається, апеляційний суд залишив поза увагою те, що в разі скорочення (виведення зі штатного розпису) посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену (виведену) посаду, що і було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу №32/к від 03.06.2024 року КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 статті 40 КЗпП України, та поновлення його на посаді майстра Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області з 04.06.2024 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 статті 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці, за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Із врахуванням вказаних норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, положеннями розділу ІІІ вказаного Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Даний правовий висновок наведено Верховним Судом у постанові від 09.02.2022 року в справі №569/1159/20-ц, провадження № 61-10714св21.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV зазначеного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно довідки відповідача про середній заробіток №34 від 17.02.2025 року, виданої ОСОБА_1 , складеної відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (із наступними змінами), середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 13 698 грн. 45 коп., середньоденна заробітна плата позивача становить 608 грн. 82 коп. (а.с.107).

При цьому, періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є хронологічний період з 04.06.2024 року по 26.03.2025 року, що становить 212 робочих днів.

Отже сума, яка підлягає стягненню з КП Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2024 року до 26.03.2025 року, становить 129 069 (сто двадцять дев`ять тисяч шістдесят дев`ять) грн. 84 коп., виходячи із розрахунку: (608 грн. 82 коп. - середньоденна заробітна плата позивача х 212 робочих днів = 129 069 грн. 84 коп.), із подальшим утриманням із даної суми податків та інших обов`язкових платежів, що відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №9901/407/19, провадження №11-43заі21.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 - необхідно задовольнити. При цьому, рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 08.10.2024 року, необхідно скасувати. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити. Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області № 32/к від 03 червня 2024 року Про звільнення ОСОБА_3 . Поновити ОСОБА_1 на посаді майстра Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області з 04.06.2024 року. Стягнути з Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 129 069 (сто двадцять дев`ять тисяч шістдесят дев`ять) грн. 84 коп. (податки та інші визначені Законом обов`язкові платежі із вказаної суми не утримано).

Відповідно до приписів ч.13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 також просив стягнути із відповідача на його користь понесені судові витрати, відповідно до квитанцій. При цьому, до позовної заяви позивачем було додано: копію договору про надання правової допомоги адвокатом Загальцем О.М. від 27.06.2024 року (а.с.24), акт виконаних послуг від 01.07.2024 року, із детальним описом дій адвоката щодо надання правової допомоги позивачу на загальну суму 2 000 грн. (а.с.23), оригінал квитанції до прибуткового касового ордера від 27.06.2024 року на суму 2 000 грн. (а.с.23а). В ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем було надано: копію ордера на надання правничої правової допомоги адвокатом Загальцем О.М., серія СВ №1081187 від 01.08.2024 року (а.с.45), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу від 01.09.2024 року (а.с.54), акт виконаних робіт від 08.10.2024 року, із детальним описом дій адвоката із надання правової допомоги позивачу на загальну суму 10 000 грн. (а.с.58), оригінал квитанції від 05.07.2024 року про сплату позивачем 8 000 грн. (а.с.57), докази направлення стороною позивача копій вказаних документів відповідачу (а.с.55,56).

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 також просив стягнути із відповідача на його користь понесені судові витрати, відповідно до квитанцій. При цьому, до позовної заяви позивачем було додано: копію договору про надання правової допомоги адвокатом Загальцем О.М. від 27.06.2024 року (а.с.24), акт виконаних послуг від 01.07.2024 року, із детальним описом дій адвоката щодо надання правової допомоги позивачу на загальну суму 2 000 грн. (а.с.23), оригінал квитанції до прибуткового касового ордера від 27.06.2024 року на суму 2 000 грн. (а.с.23а). В ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем було надано: копію ордера на надання правничої правової допомоги адвокатом Загальцем О.М., серія СВ №1081187 від 01.08.2024 року (а.с.45), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу від 01.09.2024 року (а.с.54), акт виконаних робіт від 08.10.2024 року, із детальним описом дій адвоката із надання правової допомоги позивачу на загальну суму 10 000 грн. (а.с.58), оригінал квитанції від 05.07.2024 року про сплату позивачем 8 000 грн. (а.с.57), докази направлення стороною позивача копій вказаних документів відповідачу (а.с.55,56).

Приймаючи до уваги вищенаведене, стороною позивача надано суду належні та достатні, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, у розмірі 10 000 грн.

Враховуючи зазначене вище, приписи ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, приймаючи до уваги задоволення вимог поданого ОСОБА_1 позову, відсутність належним чином оформленого та вмотивованого клопотання сторони відповідача щодо неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а також виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а саме, визначення їх дійсності та необхідності, конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача на користь позивача підлягає 10 000 грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги, що апеляційним судом позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, та враховуючи, що на підставі п.1 ч.1 статті 5 Закону України Про судовий збір, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, із відповідача Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області в дохід держави необхідно стягнути 2 501 грн. 90 коп. судового збору, який підлягав сплаті позивачем при поданні позовної заяви, виходячи із розрахунку: (1 211 грн. 20 коп. + 1 290 грн. 70 коп. = 2 501 грн. 90 коп.) та 3 752 грн. 85 коп. судового збору, який підлягав сплаті позивачем при поданні апеляційної скарги, виходячи із розрахунку: (2 501 грн. 90 коп. х 150% = 3 752 грн. 85 коп.). Таким чином, стягненню з Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області в дохід держави підлягає стягненню 6 254 (шість тисяч двісті п`ятдесят чотири) грн. 75 коп. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2024 року, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області № 32/к від 03 червня 2024 року Про звільнення ОСОБА_3 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді майстра Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області з 04 червня 2024 року.

Стягнути з Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 129 069 (сто двадцять дев`ять тисяч шістдесят дев`ять) грн. 84 коп. (податки та інші визначені Законом обов`язкові платежі із вказаної суми не утримано).

Стягнути з Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн., в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути з Комунального підприємства Благоустрій-Сосниця Сосницької селищної ради Чернігівської області в дохід держави 6 254 (шість тисяч двісті п`ятдесят чотири) грн. 75 коп. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: