Справа № 645/3075/23
Провадження № 2/645/51/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Мартинової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Кривченко Т.В.,

представника відповідача Харитонової Н.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Князєва В.О., який діє на підставі договору про надання правової допомоги№08/2022-Юр від 03.10.2022 року, звернувся з позовом до суду, яким просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь в рахунок відшкодування позивачу втраченого заробітку, витрат на правову допомогу і компенсацію моральної шкоди в розмірі 2369000 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Князєв В.О. зазначив, що вироком Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року по справі №643/10749/14 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307 КК України і був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на 7 (сім) років з конфіскацією всього майна. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2015 року вирок стосовно ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Вироком Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року та 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних правопорушень. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року вирок Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року залишено без змін. Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 01.07.2020 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Разом з тим, вказує, що 28.05.2014 року ОСОБА_1 був затриманий. 31.05.2014 року ОСОБА_1 було поміщено до Харківського слідчого ізолятору, де він перебував там незаконно до 20.01.2016 року, тобто 20 місяців ОСОБА_1 , знаходився під вартою. При цьому представник також зазначає, що після зміни запобіжного заходу 20.01.2016 року і до 11.02.2020 року, тобто до прийняття ухвали Харківського апеляційного суду про відмову прокурору у задоволенні апеляційної скарги на вирок Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року, ОСОБА_1 знаходився у процесуальному статусі обвинуваченої особи. Таким чином, ОСОБА_1 70 місяців свого життя незаконно був обвинуваченою особою, з яких 20 місяців перебував під вартою. Представник позивача наголосив, що внаслідок вищезазначених незаконних дій працівниками поліції, прокуратури та суду ОСОБА_1 заподіяно значну матеріальну та моральну шкоду. Страждання проявлялися в душевних переживаннях та муках, занепокоєності, постійному нервуванні, соромі, приниженості, страху, відчаї, позивач постійно знаходиться в депресії. Перебування під вартою та зобов`язання про явку до слідчого і суду, призвело ОСОБА_1 до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими, перед якими позивач повинен виправдовуватись, що він не злочинець, а жертва непрофесійності правоохоронних органів. Представник вважає, що розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи зі встановленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, тобто на липень 2023 року, за кожен місяць перебування піл слідством і судом. Оскільки з 01.01.2023 року в Україні встановлена мінімальна заробітна плата у розмірі 6700 грн. за місяць, то компенсація втраченого заробітку ОСОБА_1 за 70 місяців перебування під слідством у статусі обвинуваченого складає 469000 грн., тобто 6700 грн. х 70 місяців = 469000 грн. Усього компенсація втраченого заробітку і витрати на правову допомогу адвоката по стягненню компенсації за незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду становить: 469000+12000=481000 грн. (з яких 12000 грн. витрати на правову допомогу адвоката). Крім того, представник просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 шкоду, а саме: - компенсація страждань за незаконне знаходження 70 місяців у процесуальному статусі обвинуваченої особи дорівнює розміру втраченого заробітку за цей період 469000 грн.; - компенсація страждань за незаконне позбавлення можливості нормально працювати протягом 70 місяців дорівнює розміру втраченого заробітку за цей період 469000 грн.; компенсація моральних страждань за незаконне знаходження 20 місяців під вартою у слідчому ізоляторі дорівнює двократному розміру втраченого заробітку за цей період: 6700х20х2=938000 грн. Усього компенсація моральної шкоди складає 1888000 грн.=(469000 грн. + 469000 грн. + 938000 грн.). Таким чином, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування матеріальної шкоди та компенсації моральної шкоди в загальному розмірі 481000+1888000=2369000 грн.

Ухвалою суду від 11 липня 2023року по вищевказаній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

27.07.2023 року через систему «Електронний суд» представником відповідача Державної казначейської служби України Пузіковим В.А., який діє на підставі довіреності, подано відзив, зі змісту якого вбачається, що представник заперечує проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, представник Державної казначейської служби України (Казначейство), повідомив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Положення про єдиний казначейський рахунок, що затверджено наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 594/6882 (далі Положення) регламентує функціонування єдиного казначейського рахунку основного рахунку держави для проведення фінансових операцій та ефективного управління коштами державного та місцевих бюджетів через систему електронних платежів Національного банку України. Відповідно до Положення, єдиний казначейський рахунок (далі ЄКР) це консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України (далі - СЕП). ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством. Представник вказує, що не можливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з ЄКР. Списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Оскільки, Казначейство жодної шкоди Позивачу не заподіювало ,у правовідносини з ними не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджуваними незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури. Таким чином, задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів «з Казначейства шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку через Казначейство» є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення Позивача за рахунок Держави. При цьому представник звернув увагу, що позивачем не надано доказів, що підтверджують його звільнення у зв`язку із порушенням кримінальної справи, тому вимоги ОСОБА_1 вважав безпідставними. Також розмір заробітної плати не підтверджений довідкою про розмір середньомісячного заробітку. Крім того, представник Казначейства вказав, що ОСОБА_1 позовні вимоги стосовно стягнення витрат на професійну правову допомогу не підтвердженні, оскільки поданий позивачем договір не містить терміну його дії, документального підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви не надано. В зв`язку з чим, представник Казначейства просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

09.08.2023 року поштовою кореспонденцію від представника відповідача Харківської обласної прокуратури Крупської К.М., яка діє на підставі витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, до суду надійшов відзив, зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Слідчими СУ ГУМВС України в Харківській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000089 від 19.02.2014 року за фактом незаконного збуту наркотичних засобів. В подальшому, 28.05.2014 року під час проведення оперативної закупки, в порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, та 29.05.2014 року у кримінальному провадженні №0000089 від 19.02.2014 року йому повідомлено про підозру. Вироком Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2015 року вирок Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року стосовно ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. За вироком Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року та постановою Верховного Суду України від 01.07.2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року, 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень. Таким чином, ОСОБА_1 з 28.05.2014 року по 11.02.2020 року перебував під слідством та судом, а саме 68 місяців та 15 днів. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування. Отже за умови доведеності спричинення позивачу моральних страждань в якості розрахункової величини необхідно застосувати саме 6700 грн. Позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Отже, у разу доведеності позивачем заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, розмір відшкодування підлягає розрахунку враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом, а саме з 28.05.2014 року (дата затримання) по 11.02.2020 року (дата набрання законної сили виправдувального вироку суду). З моменту набрання виправдувального вироку законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього завершеним. Щодо вимоги позивача про йому матеріальної шкоди у вигляді компенсації втраченого заробітку та витрат на правову допомогу у розмірі 481000 грн. та 12000 грн. відповідно. Проте позивачем не доведено та жодним належним доказом не підтверджено, що під час його перебування під слідством та судом він працював та отримував заробіток та/або інші грошові доходи, які належать відшкодувати. Представник відповідача звернув увагу, що згідно з ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 08.10.2014 року у справі №643/10749/14 (кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 ), вироку Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року, вироку Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року ОСОБА_1 у цей період не працював та постійного місця роботи не мав. Також представник зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не містять розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. При цьому представник відповідача наголосив, що наданий ОСОБА_1 договір №08/2022-Юр від 03.10.2022 року не містить інформації щодо участі адвоката саме у цій справі, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 07.09.2020 у справі №910/4201/19 договір про надання правової допомоги повинен містити пункти про розрахунок гонорару саме за даний судовий спір, інакше справа про стягнення гонорару залишається без розгляду. З огляду на викладене, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

11.08.2023 року поштовою кореспонденцією до суду від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області Синюшка О.О., який діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головного управління Національної поліції в Харківській області, до суду надійшов відзив, зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення виходячи з наступного. Порушення кримінальної справи відбулось внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину чи події злочину могло бути встановлено лише в рамках розслідування у кримінальному провадженні. Згідно нормами КПК України до особи можуть бути застосовані заходи з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства та суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для збереження виконання процесуальних рішень. Тому, з урахуванням інкримінованих позивачу злочинів застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів було цілком обґрунтованими діями з точки зору кримінально-процесуального законодавства України та не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Таким чином, особа не може порушити питання про компенсацію, якщо їй не було завдано моральна шкода. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позовній заяві, не надавши належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та, відповідно, розмір її компенсації. Позивачем не надано жодних доказів необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі, що значно перевищу встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди. Вимоги ОСОБА_1 про відшкодування втраченого заробітку жодним чином не обґрунтована. Матеріали справи не містять відомостей про попереднє місце роботи позивача та його середній заробіток. Взагалі відсутні в матеріалах справи відомості де, коли і ким працював позивач, і чи працював він взагалі і чи сплачував податки. З огляду на викладене, представник відповідача просив позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

13.11.2023 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 надійшли три клопотання/заяви, зі змісту яких вбачається, що з відзивів відповідачів Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області та Державної казначейської служби України нічого істотного для спростування доводів і вимог ОСОБА_1 щодо його позову не вбачається. За таких обставин, доводи вищевказаних відповідачів не спростовують вимоги позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04.07.2024 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

30.07.2024 року від представника Головного управління Національної поліції в Харківській області Мостової К.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Харківській області.

28.08.2024 року від представника Державної казначейської служби України Пузікова В.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України.

12.12.2024 року поштовою кореспонденцію від представника позивача Князєва В.В. до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог від 12.10.2024 року.

06.01.2025 року від представника Головного управління Національної поліції в Харківській області Мостової К.О. надійшов відзив на уточнення позовних вимог.

10.02.2025 року від представника позивача Князєва В.В. надійшла заява, якою останній просив суд не розглядати заяву про уточнення позовних вимог від 12.10.2024 року.

У судовому засіданні від 28.08.2024 року позивач ОСОБА_1 та його представник Князєв В.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Після чого, представник позивача надав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Харківської обласної прокуратури Харківської області Харитонова Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві.

Представники відповідачів Головного управління Національної поліції в Харківській області та Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилася, надали заяви про слухання справи за їх відсутності, проти задоволення позовних заперечували з підстав зазначених у відзивах.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 28 травня 2014 року в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_1 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2015 року вирок Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року стосовно ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

За вироком Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року, 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року без змін.

Постановою Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 01.07.2020 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються, як і не оспорюється його право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із постановленням щодо нього виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкодив розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункти 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону).

У частині першій, п`ятій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17».

Аналогічні висновки викладено в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18).

При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)).

Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначено, що: «межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Згідно матеріалів позовної заяви 28 травня 2014 року позивача ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 208 КПК України у зв`язку з підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року та 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних правопорушень.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням тривав з 28 травня 2014 року (дата затримання) до 11 лютого 2020 року (дата постановлення ухвали апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку, тобто набрання вироком законної сили), та складає 68 місяців 15 дні.

Отже, загалом ОСОБА_1 перебував під слідством 68 місяців 15 дні, що відповідачами не заперечується.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі№ 346/5428/17, провадження № 61-8102св21).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи судом відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" становить - 8000,00 грн.

Отже, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати (8000,00 грн) за кожен місяць перебування під слідством чи судом (68 місяців 15 днів) мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить - 548000,00 грн (8000,00 грн х 68 місяців 15 днів).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, враховуючи конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на ОСОБА_1 , який знаходився під вартою, що обмежувало його право на вільне пересування протягом зазначеного часу, у зв`язку з цим зазнав значних репутаційних ризиків, перебування позивача під слідством і судом протягом тривалого часу, ймовірну глибину та тривалість душевних і психічних страждань позивача, неможливість повної самореалізації, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, а також засади розумності, виваженості та справедливості доходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 700000,00 гривень, буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Суду не надано доказів звернення ОСОБА_1 із скаргами щодо неналежного його утримання під вартою та процесуальних документів щодо результатів розгляду таких звернень; у даній справі також відсутні будь-які належні та допустимі докази неналежного утримання позивача під вартою у період перебування його під слідством та судом; клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що підтверджується матеріалам справи. В зв`язку із вищезазначеним, суд доходить до висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди в більшому розмірі.

Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Судом встановлено, що до затримання та під час перебування під слідством та судом ОСОБА_1 не був офіційно працевлаштований, від роботи (посади) не відсторонявся.

За таких обставин, ОСОБА_1 не довів те, що він був звільнений з роботи у зв`язку зі здійсненням щодо нього досудового розслідування, відтак підстави для відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку в розмірі 469000,00 грн. відсутні.

Такий висновок суду відповідає практиці Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.07.2020 по справі № 522/19221/17 та від 16.11.2022 по справі №135/90/21.

Разом з тим, ОСОБА_1 наголошував, що незаконним кримінальним переслідуванням йому нанесено майнову шкоду за незаконне позбавлення можливості нормально працювати протягом 70 місяців, що дорівнює розміру втраченого заробітку та становить 469000 грн. Тобто позивач пов`язував вимоги про відшкодуванням майнової шкоди (упущеної вигоди) з можливим отримання заробітної плати.

Відповідно до п. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено порядок визначення шкоди, виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати, та підстави (обставини), за яких він застосується.

Водночас ОСОБА_1 не посилався на жодну з обставин, які передбачені у пункті 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за яких розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Отже, вимоги ОСОБА_1 в цій частині необґрунтовані.

Виходячи з викладеного, встановивши, що в межах кримінального провадження ОСОБА_1 не був офіційно працевлаштований, від роботи (посади) не відсторонявся у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності і триманням під вартою; доказів поважності причин відсутності доходів суду не надано, розмір втраченого заробітку, який просив компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, позивач не обґрунтував, суд доходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та майнової шкоди (упущеної вигоди) з можливим отримання заробітної плати у визначеному ним розмірі 938000,00 грн.

Щодо визначення належного відповідача у справі та обраного позивачем способу захисту необхідно відмітити наступне.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно із частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Із урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), від 16 червня 2021 року у справі № 303/6572/19 (провадження № 61-16768св20).

Аналіз вищевикладеного свідчить, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є саме держава як учасник цивільних відносин, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У даній справі позивач ОСОБА_1 відповідачем зазначив Державну казначейську службу України та просить стягнути кошти з даного відповідача за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Необхідно зазначити, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, тому не має підстав для висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача (див. постанову ВС від 19.04.2023, справа № 577/3008/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі №641/8857/17 (провадження № 1 4-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пп. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Суд не може відмовити у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, якщо він передбачений законом або договором.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2023 року у справі № 227/4691/23 зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, в розмірі 700 000,00 гривень.

Також позивачем при поданні позову заявлено вимогу про стягнення 12000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлюється перелік послуг, які будуть надані клієнту та визначено розмір гонорару, який є формою винагороди адвоката. При встановленні розміру цього гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Визначається гонорар за погодженням лише між адвокатом та клієнтом. Суд не вправі втручатися у ці правовідносини, однак законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Сторона має подати належні докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи.

На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано лише договір №08/2022-Юр про надання правничої допомоги, укладений 03.10.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Князєвим В.О., а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №348 видане 26.07.1993 року на ім`я Князєва В.О.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Надання копій цих документів буде прийнято судом як належні докази для доведення понесених витрат, але не гарантує відшкодування заявленої суми в повній мірі, оскільки судом має бути встановлено що розмір заявлених до відшкодування витрат є розумним та відповідає законним вимогам в даній сфері правовідносин, зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268)…»

Разом з тим, доказів, які можуть слугувати підтвердженням понесених витрат, (акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, тощо), так само, як і їх розміру стороною позивача не надано.

Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 800 000 гривень 00 копійок на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://fr.hr.court.gov.ua

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, щодо учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Головне Управління Національної поліції в Харківській області, , адреса: 61002, м.Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 13.

Відповідач Прокуратура Харківської області, , адреса: 61050, м.Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4.

Відповідач Державна казначейська служба України, код , адреса для кореспонденції: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Повний текст рішення виготовлено 08.04.2025 року.

Суддя О.М. Мартинова