КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/5150/24 Головуючий у 1 інстанції: Зуєвич Л.Л.
Провадження №22-ц/824/4222/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Просили суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначили, що сторонами по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належіть на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 11.12.1997 згідно з розпорядженням (наказом) № 2879 від 11.12.1997, зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» 13.01.1998 та записане у реєстрову книгу за № 3319, по 1/4 частини в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті спадщину на належну померлому частку прийняли його сини - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори 06.07.2023.

Між позивачами та відповідачем почали виникати суперечки з приводу здійснення права власності на квартиру.

Як зазначено у позові, відповідач забрав свідоцтво про право власності на квартиру і відмовився надавати його позивачам, мотивуючи це тим, що воно потрібно йому самому.

Позивачі, маючи намір внести запис про право власності на свої частки спірної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і звернулися до відповідача з питанням надання оригіналу свідоцтва про право власності, проте відповідач відмовився надавати необхідні документи.

31.07.2023 позивачі звернулися із заявою до Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві.

Згідно з відповіддю на заяву, їх було повідомлено, що в ході проведеної перевірки слідчим відділом Солом`янського УП не встановлено фактичних даних, які б свідчили про наявність в діях ознак кримінального правопорушення, відповідно відсутні підстави для внесення даної події до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) та зазначається, що у зверненні позивачів вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

Також позивачі звертались до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Листом № 147 від 14.12.2023 відділ приватизації державного житлового управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, оскільки відсутня згода інших співвласників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що квартири АДРЕСА_1 є співвласністю сторін.

Доказів втрати документа, який засвідчує право власності позивачів на вказану квартиру, матеріали справи не містять, як і доказів того, що таке право власності не визнається або оспорюється іншими особами.

Відповідач у справі ОСОБА_3 право власності позивачів на належні їм частки квартири не оспорює.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 05 листопада 2024 року адвокат Тимошик І.О. представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що позивачі втратили свідоцтво про право власності на житло, видане Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації міста Києва 11.12.1997, яким підтверджується їх право власності на квартиру АДРЕСА_1 - по1/4 % кожного.

Вважає висновки суду першої інстанції помилковими.

Наявність суб`єктивного права позивачів, як співвласників квартири АДРЕСА_1 не підтверджена доказами так як правовстановлюючий документ втрачено.

Зазначає, що позивачі не мають можливості розпоряджатися своєю часткою на спірне майно без правовстановлюючих документів, що порушує їх права.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні позивачі та їх представник адвокат Тимошик І.О. підтримали апеляційну с каргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Андрущенко А.В., заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 видане Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва та записане у реєстрову книгу за № 3319 (а.с. 103), зі змісту якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних долях.

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 07.11.2022 Вільногірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) /а.с. 126/, ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 79 років помер, один зі співвласників спірної квартири, ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 була відкрита спадкова справи № 592/2022.

Спадкоємцями спадкового майна у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , є його сини ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.07.2023, посвідчених державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Василевською О.А. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 3-419, 3-422,.

Обом синам ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частину квартири кожному.

Згідно з листом КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-1168 від 01.02.2024 зазначається, що «За даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі-Бюро) об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 11.12.1997, наказ № 2879 (дата реєстрації 13.01.1998).»

Листом Відділу приватизації державного житла Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА № 147 від 14.12.2023 (а.с. 16) позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з листом Солом`янської РДА в м. Києві від 12.06.2024, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА та інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано три особи:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації - 15.01.1988;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації - 09.12.1988;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації - 12.01.1990.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявність суб`єктивного права позивачів, як співвласників спірної квартири підтверджена відповідними доказами, не підлягає сумніву. Доказів втрати документа, який засвідчує право власності позивачів на спірну квартиру, матеріали справи не містять, як і доказів того, що таке право власності не визнається або оспорюється іншими особами.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюванихзаконом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання йог о прававласності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майнаможе звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністющодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отриматиправовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість

реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Матеріалами справи встановлено, що оригінал документів на право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 відсутній.

В отриманні отримати дублікату на право власності спірної квартири позивачам було відмовлено.

У іншій спосіб реалізувати своє право крім судового вони не можуть.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі "Броньовські проти Польщі", заява N 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява N 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02 березня 2005 року, заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, "легітимні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії", заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, N 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява N 44277/98).

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі N 761/32696/13-ц (провадження N 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі N 1609/6643/12 (провадження N 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі N 522/102/13-ц (провадження N 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі N 1609/6645/12 (провадження N 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі N 761/3428/15-ц (провадження N 14-268цс19).

У випадку оспорювання чи невизнання первісного права власності ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

З урахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України змінити розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 9928,12 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 9928,12 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана