ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/277/24
Номер провадження 22-ц/818/715/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача АТ «Кредобанк» адвоката Павленка С.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Оганезова Р. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2024 року в складі судді Ізмайлова І.К. по справі № 644/277/24 за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір СL-250366 на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 280 000,00 грн зі сплатою 35,00 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 23 грудня 2024 року.

Відповідач зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. Відповідно до умов кредитного договору у випадку прострочення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником, кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту, а позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Однак ОСОБА_1 в порушення умов договору свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2023 року заборгованість останнього перед АТ «Кредобанк» становить 422 496,22 грн, яка складається з 239 398,51 грн заборгованості за тілом кредиту та 183 097,71 грн заборгованості за відсотками.

Оскільки ОСОБА_1 уклав кредитний договір в інтересах сім`ї, то ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя повинні нести солідарну відповідальність перед банком із сплати заборгованості.

Вказав, що банк 02 та 03 листопада 2023 року звертався до відповідачів з досудовими вимогами про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за договором, однак 21 листопада 2023 року вони повернуті у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором СL-250366 від 24 грудня 2019 року станом на 01 грудня 2023 року у розмірі 422 496,22 грн, суму сплаченого судового збору в розмірі 6337,44 грн та 42 249,62 грн витрат на професійну правничу допомогу.

21 та 26 березня 2024 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому вони просили закрити провадження у справі. Вказали, що позивачем не дотримано процедуру досудового врегулювання спору, ними не отримано досудові вимоги з об`єктивних причин, адже вони не мешкають у м. Харкові та є внутрішньо переселеними особами.

26 березня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» від АТ «Кредобанк» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що вимоги щодо досудового врегулювання спору виконано, досудові вимоги направлено відповідачам за єдиними відомими адресами. Наголосив на недобросовісній поведінці відповідачів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2024 року позов АТ «Кредобанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором № CL-250366 від 24 грудня 2019 року в розмірі 422 496,22 грн та судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 6337,44 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач належним чином у відповідності до умов договору та чинного законодавства повідомив відповідача про дострокове погашення кредиту внаслідок порушення кредитних зобов`язань, а тому набув право на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості по кредиту. Кредитні кошти отримані під час перебування відповідачів у шлюбі, використані в інтересах сім`ї на цілі, визначені в договорі, тому відповідачі є солідарними боржниками.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 22 жовтня 2024 року ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати частково, відмовити у солідарному стягненні з неї суми заборгованості за кредитним договором № CL-250366 від 24 грудня 2019 року в розмірі 422 496,22 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не була стороною кредитного договору, не була обізнана щодо його укладення, не підписувала жодних анкет, зокрема, анкету-заяву від 24 грудня 2019 року, а сам кредит не мав відношення до інтересів сім`ї.

03 грудня 2024 року від АТ «Кредобанк» за допомогою системи «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заперечувала проти солідарної відповідальності за кредитним договором № CL-250366, не посилалась на такі обставини у відзиві на позов, який поданий від імені двох відповідачів. У день підписання ОСОБА_1 кредитного договору 23 грудня 2019 року відповідачами було підписано анкету-заяву № CL-250366 фізичної особи на отримання кредиту, в якій ОСОБА_2 підтвердила, що не заперечує проти отримання її чоловіком кредиту. До позовної заяви було помилково додано анкету-заяву без підписів відповідачів. Крім того, ОСОБА_2 під час підписання кредитного договору надавала свій паспорт, копія якого міститься в матеріалах справи. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти, отримані за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби чоловіка, тобто нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, тоді як тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

13 березня 2025 року від ОСОБА_2 надійшли пояснення, в яких вона наголосила на тому, що з 2018 року вони з чоловіком мешкали окремо, не підтримували сімейні відносини, не вели спільне господарство, з початку повномасштабного вторгнення вона мешкає у м. Івано-Франківськ. Вона не була обізнана про те, що її чоловік отримав кредитні кошти, про цілі їх отримання, а також не отримувала викликів до суду першої інстанції, була позбавлена можливості надавати докази і пояснення. Доходи від підприємницької діяльності чоловіка не використовуються на потреби сім`ї. Кошти, отримані ним за кредитним договором, використані на розвиток власного бізнесу.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , її представника адвоката Оганезов Р. А. та відповідача ОСОБА_1 які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача АТ «Кредобанк» адвоката Павленка.В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 09 лютого 2001 року, що підтверджується копіями їхніх паспортів, наданими банком (а.с. 30-34).

23 грудня 2019 року АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 підписана анкета-заява № СL-250366 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій позичальник висловив побажання отримати кредит у розмірі 280 000,00 грн зі сплатою відсотків за ставкою 35,00%, ціль отримання кредиту ремонт. В анкеті-заяві також наявна інформація щодо дружини позичальника ОСОБА_2 , яка не заперечувала проти отримання її чоловіком кредиту, що підтверджується її підписом (а.с. 29, 175).

24 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір СL-250366 на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, за яким позичальником отримано кредит на поточні потреби в сумі 280 000,00 грн зі сплатою 35,00 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 23 грудня 2024 року (а.с. 24-25).

Також банком і позичальником підписані графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту і паспорт споживчого кредиту (а.с. 26-28).

АТ «Кредобанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 у користування грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 73996282 від 24 грудня 2019 року на суму 280 000,00 грн (а.с. 9).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2023 року у нього виникла заборгованість у розмірі 422 496,22 грн, яка складається з 239 398,51 грн заборгованості за тілом кредиту та 183 097,71 грн заборгованості за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по особовим рахункам (а.с. 7-8, 10-23).

У зв`язку з наявністю заборгованості 02 листопада 2023 року АТ «Кредобанк» направив на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості № 1216/2023 за кредитним договором від 24 грудня 2019 року в розмірі 411 313,19 грн. Аналогічну вимогу 03 листопада 2023 року банком направлено на адресу ОСОБА_2 (а.с. 35-37, 40-45).

Вказані вимоги повернуті банку без вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що підтверджується витягами з сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення (а.с. 38-39, 44-45).

З 25 березня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у АДРЕСА_1 , що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_1 про взяття на облік ВПО (а.с. 97).

ОСОБА_1 з 24 лютого 2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та ФОП (а.с. 135).

Як вбачається з видаткової накладної № 2 від 17 січня 2020 року, ФОП ОСОБА_1 придбав у ТОВ «КМА Юкрейн» кромкооблицювальний верстат Holzing G-MAX 360 вартістю 295 000,00 грн з ПДВ (а.с. 134).

Звертаючись до суду з позовом банк як на підставу своїх позовних вимог посилався, зокрема, на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), та підтверджені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20.

Відповідно до частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 17 червня 2020 року у справі 490/10838/16 (провадження № 61-43824св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16 (провадження № 61-45315св18), від 09 листопада 2022 року у справі № 753/22049/16-ц (провадження № 61-10820св21).

Згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти, отримані її чоловіком ОСОБА_1 за кредитним договором, були використані не в інтересах сім`ї, а на його особисті потреби, зокрема, підприємницьку діяльність, купівлю обладнання, з урахуванням того, що кредит надавався на споживчі цілі, а саме на ремонт. При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 взагалі чітко не вказала, на які саме цілі, як вона вважає, витрачені кредитні кошти.

До того ж, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. При цьому, сама по собі обставина, що таке майно було придбане одним з подружжя за кредитні кошти, не свідчить про те, що ці кошти були його особистою власністю.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 524/2697/17 (провадження № 61-15077св19).

Крім того, при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 підписала анкету-заяву від 23 грудня 2019 року, в якій вказала про відсутність у неї заперечень щодо отримання кредиту її чоловіком (а.с. 175).

Апеляційний суд вважає за можливе прийняти як доказ копію анкети-заяви з підписами відповідачів, долучену банком до відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 175), адже відповідна копія анкети без підписів (а.с. 29) подавалась ним до суду першої інстанції, та протягом розгляду справи ОСОБА_2 не посилалась на відсутність її підпису у заяві, не заперечувала проти того, що надавала згоду на отримання кредиту. У відзиві на позов відповідачі посилались лише на недотримання досудового порядку при стягненні боргу.

Відтак, волевиявлення відповідачки ОСОБА_2 встановлено вказаною заявою, підтверджує цільове призначення кредиту, а тому обов`язок спростування презумпції, яка зазначена у її заяві, лежить на відповідачці. Однак вона цю презумпцію належними і допустимими доказами не спростувала.

Кредитний договір є чинним, ОСОБА_2 його не оскаржувала.

Отже, ОСОБА_2 є зобов`язаною стороною (солідарним відповідачем) за кредитним договором, укладеним її чоловіком ОСОБА_1 , оскільки кошти за договором отримувалися позичальником за згоди другого з подружжя для використання в інтересах сім`ї.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що вона не була обізнана про кредитний договір, та кошти використані чоловіком не в інтересах сім`ї, не можуть бути взяті до уваги.

На підставі викладеного колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки такий договір був укладений за згодою ОСОБА_2 в інтересах сім`ї відповідачів.

Аналогічні висновки про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, викладені в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 757/55453/18-ц (провадження № 61-1972св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи, нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, і висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів щодо укладення кредитного договору в інтересах сім`ї.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина