ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/8040/23

провадження № 22-ц/4809/433/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Карпенко О. Л., Мурашко С. І.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів (боргу) за послуги з постачання теплової енергії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 листопада 2024 року (суддя Іванова Н.Ю.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» (далі КП «Теплоенергетик») звернулося до Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 листопада 2024 року із позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу за послуги з постачання теплової енергії, просив суд стягнути з відповідача на користь підприємства борг за послуги з постачання теплової енергії у сумі 66 644,52 грн, індексу інфляції в сумі 5 798,24 грн та 3% річних в сумі 3080,32 грн, що загалом складає 75 523,09 грн.

Позов обґрунтовує тим, що відповідачка є споживачкою послуг з постачання теплової енергії, що надаються Комунальним підприємством «Теплоенергетик» за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за період з грудня 2018 року по липень 2023 року включно відповідачці надавались послуги з централізованого теплопостачання, однак, станом на серпень 2023 року за нею рахується заборгованість на суму 66 644,52 грн з урахуванням плати за абонентське обслуговування. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України на вказану заборгованість позивачем нараховано 3% річних в сумі 3080,32 грн та індекс інфляції в сумі 5 798,24 грн.

Вказує, що 21 вересня 2020 року між сторонами було укладено договір про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги № 204. Однак, зауважує, що оплата за договором реструктуризації відповідачкою не здійснювалась, поточні нарахування за надані позивачем послуги останньою також не сплачувались.

Відповідачкою до суду першої подана заява про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що про факт існування заборгованості позивачу було відомо з моменту отримання заяви відповідачки про реструктуризацію заборгованості, тобто з 01 вересня 2020 року. Разом з тим, з позовною заявою до суду позивач звернувся 21 вересня 2023 року, а тому, на переконання відповідачки, пропустив встановлений законом трирічний строк загальної позовної давності (а.с. 40-41).

У письмових запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності позивач, посилаючись на п.п. 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, наполягає на тому, що строки позовної давності, які календарно закінчились у період дії карантину та воєнного стану в Україні, є такими, що продовжені та не спливли на час звернення до суду з позовом у даній справі (а.с. 42-43).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда 20 листопада 2024 року позов КП «Теплоенергетик» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги теплопостачання в загальній сумі 75 523,09 грн, з яких: основний борг в сумі 66 644,52 грн; 3% річних в сумі 3 080,32 грн; інфляційні втрати в сумі 5 798,24 грн.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що за період з грудня 2018 року по липень 2023 року включно відповідачці надавались послуги з централізованого теплопостачання. Станом на серпень 2023 року за відповідачкою рахується заборгованість на суму 66 644,52 грн.

Судом зазначено, що 16 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до позивача з письмовою заявою про укладання договору реструктуризації. З метою погашення заборгованості між сторонами було укладено договір про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги № 204 від 21 вересня 2020 року. Оплата за договором реструктуризації та щомісячні нарахування не проводились.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, суд виснував, що на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

На переконання місцевого суду, у межах даного спору позивачем правомірно пред`явлено вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, нарахований індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми заборгованості, оскільки відповідачка порушила зобов`язання в частині своєчасної та повної сплати за надані комунальні послуги, що відображено у розрахунках заборгованості, який суд вважав обґрунтованим.

З підстав, наведених у оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що загальний строк позовної давності останнім не пропущено.

Оскільки судом встановлено, а відповідачкою не спростовано неналежного виконання зобов`язань зі сплати платежів за надані послуги, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20листопада 2024 рокуу даній справі скасувати та винести рішення, яким відмовити у задоволені позовної заяви КП «Теплоенергетик» повністю. Вважає, що оскаржуване рішення єнеобґрунтованим та безпідставним, у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права Окрім того, оскаржуване рішення ухвалено без врахування всіх обставин та заявлених клопотань, що мали значення для об`єктивного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не є стороною договору про надання послуг з теплопостачання з КП «Теплоенергетик», а тому позовні вимоги мали б бути скеровані до ОСОБА_2 . З огляду на викладене, суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з неналежним відповідачем у справі.

Наполягає на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності. З наведеної підстави суд мав відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У частині стягнення сум інфляційних витрат та 3% річних вважає, що судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги те, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни заборонялося, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги та припинення/зупинення надання послуг громадянам України у разі їх несплати або оплати не в повному обсязі. Крім того, постановою КМУ від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Оскільки вказаний мораторій діяв до 01 січня 2024 року, тому, на переконання відповідачки, стягнення з неї нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних є незаконним.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 проводилося погашення заборгованості, що безпідставно не було взято до уваги судом першої інстанції. Так, наявними у матеріалах справи копіями квитанцій підтверджується сплата 5000,00 грн заборгованості за 2023 рік; 2000,00 грн заборгованості за 2022 рік ; 3500,00 грн заборгованості за 2022 рік; 2500,00 грнзаборгованості за 1 квартал 2023 року; 1500,00 грн заборгованості за 4 квартал 2021 року.

Таким чином, на день ухвалення оскаржуваного рішення судом не було враховано сплачену заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання у розмірі 14 500,00 грн. Вважає, що ухвалення судом рішення без урахування вже сплаченої заборгованості в добровільному порядку призведе до подвійного стягнення за надані послуги з теплопостачання. Також наголошує, що суд першої інстанції не врахував, що 16 вересня 2020 року за рахунком № НОМЕР_1 було сплачено за послуги з теплопостачання 1000,00 грн та 1500,00 грн. Натомість, позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують відсутність оплати заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що виникла у період з грудня 2018 року по липень 2023 року.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

18 грудня 2024 року до Кропивницького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 листопада 2024 року

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Кропивницького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року визначено колегію по розгляду даної справи у складі головуючого судді (судді-доповідача) Чельник О. І., суддів Карпенка О. Л. та Мурашка С. І.

06 січня 2025 року апеляційним судом зареєстровано надходження матеріалів даної справи від суду першої інстанції.

З підстав, наведених у відповідній заяві від 14 січня 2025 року, головуючим суддею Чельник О. І. заявлено самовідвід.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року заяву про самовідвід головуючого судді Чельник О. І. задоволено.

На підставі розпорядження керівника апарату апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результати якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у даній справі визначено суддю Дьомич Л. М.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 20 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на скаргу.

29 січня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Встановлені у справі фактичні обставини

Згідно з рішенням Кропивницької міської ради від 02 лютого 2021 року №78 «Про перейменування Комунального підприємства «Теплоенергетик» та затвердження Статуту у новій редакції найменування позивача змінено на КП «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» (а.с. 10-12).

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі за АДРЕСА_2 (а.с. 15-16 на звороті).

Відповідачці за вказаною адресою позивачем надавались послуги з постачання теплової енергії на підставі «Правил надання послуг з постачання теплової енергії типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

16 вересня 2020 року відповідачка звернулась до позивача з письмовою заявою про укладання договору реструктуризації заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 22797,35 грн, яка утворилась станом на 01 вересня 2020 року, строком на 12 місяців (а.с. 7).

21 вересня 2020 року між КП «Теплоенергетик» та ОСОБА_1 було укладено договір про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги № 204 (а.с. 8), відповідно до пп. 1.1. п.1 якого сторони дійшли згоди про реструктуризацію боргу, який складається з заборгованості споживача перед КП «Теплоенергетик» за надані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з пп. 1.3 п.1 вказаного договору підприємство надає споживачу розстрочку у погашення заборгованості за комунальні послуги з теплопостачання на суму 22 797,35 грн, яка утворилася станом на 01 вересня 2020 року.

Умовами договору також визначено, що договір діє з 21 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року; розмір обов`язкових щомісячних платежів складає 2 000,00 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачкою оплата за договором реструктуризації та щомісячні нарахування проводилися не у повному обсязі, за період з грудня 2018 року по липень 2023 року виникла заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 01 серпня 2023 року складає 66 644,52 грн (а.с. 5).

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем на суму заборгованості відповідачки здійснено нарахування індексу інфляції в сумі 5798,24 грн та 3% річних в сумі 3080,32 грн (а.с. 6).

З наданих відповідачкою та наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 24 січня 2024 року здійснено оплату боргу: за надані послуги з постачання теплової енергії за 2023 рік у сумі 5000,00 грн; 29 травня 2024 року за надані послуги з постачання теплової енергії за 2022 рік у сумі 2000,00 грн;10 липня 2024 року - за надані послуги з постачання теплової енергії за 2022 рік у сумі 3500,00 грн;17 вересня 2024 року - за надані послуги з постачання теплової енергії за І квартал 2023 року у сумі 2500,00 грн; 20 листопада 2024 року - за надані послуги з постачання теплової енергії за ІV квартал 2021 року у сумі 1500,00 грн (а.с. 43-51).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22, від 25 березня 2024 року у справі № 462/1232/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі за АДРЕСА_2 . За вказаною адресою позивачем надавались послуги з постачання теплової енергії.

Відповідачкою не спростовано, що вона являється власником (співвласником) квартири за зазначеною вище адресою та споживачем послуг, що надавались позивачем. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо неналежності відповідача у справі не заслуговують на увагу.

Матеріалами справи підтверджено та також не спростовано відповідачкою, що у період з грудня 2018 року та липень 2023 року за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії ОСОБА_1 розраховувалась несвоєчасно та не в повному обсязі, у результаті чого станом на серпень 2023 року за нею рахується заборгованість, яка згідно з наданим КП «Теплоенеретик» розрахунком складає 66 644,52 грн.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на сплату нею 16 вересня 2020 року заборгованості за спожиту теплову енергію в загальній сумі 2500,00 грн колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за спожиту теплову енергію та плата за абонентське обслуговування споживача ОСОБА_1 станом на 01 серпня 2023 року складає 66 644,52 грн, а оплати в сумі 4000,00 грн враховані в погашення заборгованості на грудень 2018 року.

Разом з тим, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«4.13. Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.».

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду підлягають застосуванню у випадку, коли предмет спору припинив своє існування до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, і суд першої інстанції це не врахував, приймаючи судове рішення (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30 серпня 2024 року у справі № 916/3006/23).

Апеляційним судом зважено на те, що у справі, яка переглядається, відповідачкою до суду першої інстанції були надані докази часткової сплати протягом 2024 року заборгованості за спірний період у загальній сумі 14500,00 грн.

Зазначена часткова сплата відповідачкою заборгованості судом першої інстанції врахована не була.

Поміж тим, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, наведені у постанові від 30 серпня 2024 року у справі № 916/3006/23, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц).

З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, з`ясувавши, що відповідачкою після відкриття судом провадження у даній справі та до ухвалення у ній рішення було здійснено часткову сплату заборгованості в сумі 14500,00 грн з вказівкою у призначеннях платежу на спірний період, суду першої інстанції належало закрити у провадження у справі у відповідній частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, чого останнім безпідставно зроблено не було.

Решта ж заборгованості за спожиту теплову енергію у сумі 52 144,52 грн (66644,52 грн 14500,00 грн) підлягала стягненню з відповідачки.

Переглядаючи справу у частині вирішення судом першої інстанції вимог про стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3% річних у заявленому позивачем розмірі, апеляційний суд керується наступним.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три відсотки річних від простроченої суми.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 № 206 (далі Постанова № 206) в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Зазначена постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Водночас, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, КП «Теплонергетик» безпідставно здійснено нарахування 3% річних за період з лютого 2022 року (повний місяць) по липень 2022 року.

Виходячи із фактичних обставин справи та керуючись положеннями Постанови № 206, позивач вправі був нараховувати 3% на суму заборгованості відповідачки у розмірі 49997,53 грн за період з 16 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року, що складає 32,88 грн. Нарахування ж 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 15 липня 2022 року на суму 663,96 грн не ґрунтуються на вимогах закону. Отже, відповідна вимога позивача підлягає частковому задоволенню в сумі 2334,49 грн.

Однак, суд першої інстанції вказаного безпідставно не врахував.

Здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 5798,24 грн відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення відповідної позовної вимоги у повному обсязі.

При цьому, апеляційним судом не приймаються до уваги посилання скаржниці у частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року, оскільки зазначеним законом заборонялося нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, проте заборона не стосувалася нарахувань, здійснених на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, що мають іншу правову природу.

У вирішенні питання строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що загальний строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущено.

Так, ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України з 12 березня 2020 року було установлено карантин, дія якого у подальшому неодноразово продовжувалася та тривала до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

24 лютого 2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, діє якого продовжувалась та триває на даний час.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Виходячи із наведених законодавчих вимог та враховуючи обставини даної справи, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості за спожиті послуги теплопостачання розпочався з 16 грудня 2018 року та мав тривати до 16 грудня 2021 року, однак, був перерваний 16 вересня 2020 року у зв`язку зі зверненням відповідачки до позивача із заявою про реструктуризацію заборгованості, тобто фактичним визнанням факту існування заборгованості.

Як визначає ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново, що у спірному випадку визначає його тривалість до вересня 2023 року.

Однак, у подальшому загальний трирічний строк позовної давності був продовжений у зв`язку зі встановленням з 12 березня 2020 року карантину, який тривав до 30 червня 2023 року, та 24 лютого 2022 року був зупинений на строк дії воєнного стану.

Викладене свідчить, що звернення позивача 21 вересня 2023 року з позовом у даній справі відбулось у межах строку загальної позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують відповідних обґрунтованих та правомірних висновків місцевого суду у цій частині.

Разом з тим, встановлені апеляційним судом у даній справі фактичні обставини справи свідчать про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо вимог про стягнення основної заборгованості та 3% річних, а також про безпідставність відповідних висновків суду першої інстанції.

За викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 листопада 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» задовольнити частково.

Провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 суми основної заборгованості у розмірі 14 500,00 грн закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» борг за послуги з постачання теплової енергії у сумі 52 144,52 грн, індекс інфляції в сумі 5 798,24 грн та 3% річних в сумі 2 334,49 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» 2142,10 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

У порядку розподілу судових витрат стягнути з Комунального підприємства «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» на користь ОСОБА_1 812,85 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко