РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат по сплаті судового збору та витрат за оплату професійної правничої допомоги адвоката,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат по сплаті судового збору та витрат за оплату професійної правничої допомоги адвоката звернувся представник ТзОВ «Санфорд Капітал» у якому просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» ідентифікаційний код 43575686, 49005, м.Дніпро, вул.Сімферопольська, 21, 5-й поверх, приміщення 68,69, заборгованість в розмірі 112090,25 грн., що складається з: заборгованість за основним боргом в сумі 58007,07 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 42575,62 грн., інфляційні втрати в сумі 8870,36 грн., три проценти річних в сумі 2637,20 грн. та судові витрати по справі, а саме зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., на оплату послуг поштового зв`язку в сумі відповідно до розрахункового документу на оплату послуг поштового зв`язку; на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 7200,00 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак просив у позовній заяві розглянути справу у спрощеному провадженні без виклику сторін. В обґрунтування позовних вимог вказує що між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» 10.04.2019 було укладено договір кредиту та страхування №Z06.00208.005132136 відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 66700,00 грн. В подальшому, між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Сонаті» 16.11.2023 було укладено договір факторингу № 16/11-23. Надалі, 29 грудня 2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» та товариством з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №29/12-23. Таким чином до позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» перейшло право вимоги за договором кредиту та страхування №Z06.00208.005132136 від 10.04.2019. З урахуванням наведеного просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в сумі 112090,25 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом 58007,07 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 42575,62 грн., інфляційні втрати в сумі 8870,36 грн. та 3% річних в сумі 2637,20 грн.

Крім того, на виконання ухвали суду, ТзОВ «Санфорд Капітал» було надано оригінал договору кредиту та страхування №Z06.00208.005132136 укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», Паспорт споживчого кредиту (додаток №1 до договору кредиту та страхування №Z06.00208.005132136) та пояснення у справі.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнала, просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових поясненнях. Додатково представник відповідача суду пояснила, що 10 квітня 2019 року між її довірителем та ПАТ «Ідея Банк» було укладено договір кредиту та страхування № Z06.00208.005132136 відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 66700,00 грн., з відсотковою ставкою 21,99 (річна) терміном на 24 місяці з датою повернення кредиту 10.04.2021. Відповідно до паспорту споживчого кредиту Додаток № 1 до договору кредиту та страхування № Z06.00208.005132136 від 10 квітня 2019 року, відсотки нараховані за весь час кредитування становлять 17758,47 грн. Окрім того, вказує на незаконність нарахування комісій та просить застосувати строк позовної давності до заявлених вимог.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що 10 квітня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування № Z06.00208.005132136 (надалі договір, кредитний договір).

Відповідно до п.п.3.2, 3.4 кредитного договору позичальник акцептував Публічну пропозицію банку про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБОФО) АТ «Ідея Банк» яка розміщена на офіційному веб-сайті Банку.

Відповідно до п.1.7. кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на власні потреби в сумі 66 700,00 гривень, включаючи витрати на страховий платіж в сумі 5786,76 грн.

Відповідно до п.п.1.4., 1.6. кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 14 місяців і датою повернення кредиту є 10.04.2021.

Відповідно до п.1.3. кредитного договору позичальник за користування кредитом сплачує банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення кредитного договору становила 21,99 річних.

Договір кредиту та страхування був підписаний позичальником власноручно.

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту - додатку №1 до договору страхування, підписаного відповідачем, сума погашення кредиту складає 66700,00 грн., проценти за користування кредитом складають 17758,47 грн., інші послуги банку 33285,36 грн. Загальна вартість кредиту 117743,73 грн.

З дослідженої в судовому засіданні довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № Z06.00208.005132136 станом на 16.11.2023, складеної первісним кредитом АТ «Ідея Банк», вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 становить 154333,49 грн., що складається із: 58007,07 грн. заборгованості за основним боргом, 42575,62 заборгованості за відсотками, 53750,80 грн. заборгованості за комісіями.

В подальшому, 16 листопада 2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» був укладений договір факторингу №16/11-23 від 16.11.2023.

Відповідно до п.2.1. зазначеного договору клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 2.2. договору факторингу № 16/11-23 передбачено, що права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі боржників, що підписується сторонами в день укладання цього Договору. Друкований Реєстр Боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим договором третім особам.

29 грудня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» договір факторингу № 29/12-23.

Відповідно до п.2.1. зазначеного договору клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ «Санфорд Капітал» та відповідачем ОСОБА_1 є відносини, які пов`язані із укладанням кредитних договорів, отриманням на їх виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договорами, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини).

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Припис абзацу другого ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

При цьому, розрахунку щодо правомірності нарахування відсотків за користування кредитом в сумі 42575,62 та період їх нарахування позивачем не надано, та таке нарахування суперечить паспорту споживчого кредитування, який є додатком 1 до договору кредиту та страхування № Z06.00208.005132136 укладеному 10.04.2019 між АТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12 вересня 2023 року в цивільній справі №204/224/21, констатуючи відсутність виключної правової проблеми з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, наголосила на тому, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає, передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема, надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі (а) за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи (б) за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи (в) за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Для кваліфікації умови кредитного договору як оспорюваної чи нікчемної має значення не назва комісії, а її зміст, тобто перелік дій банку, за які він цю комісію передбачив.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» (Закон №1734-VIII), умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається в резолютивній частині судового рішення.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Верховний Суд в постанові від 16 серпня 2023 року при розгляді справи № 176/1445/22 зазначив, що за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною в таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, справи суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 58007,07 грн. знайшли своє підтвердження та підлягають що задоволення.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 8870,36 грн. та 3% річних в сумі 2637,20 грн., суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що договором від 10.04.2019 № Z06.00208.005132136 встановлено процентну ставку за користування коштами кредитної лінії у розмірі 21,99 % річних, а також що за договором факторингу № 29/12-23, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ», право вимоги за інфляційними втратами та 3% річних не передавалось, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу слід відмовити.

Що стосується строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року N 211 впроваджено на всій території України карантин з 12 березня 2020 року, строк якого неодноразово продовжувався.

В останнє такий строк був продовжений постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2023 року № 650 включно до 30 червня 2023 року.

Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-1X розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тобто, до 30 червня 2023 року.

У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-1X перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2022 року по справі № 679/1136/21.

Що стосується позовної вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Санфорд капітал» (клієнт) та адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» (об`єднання) було укладено договір про надання правничої допомоги № 1/04 (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору за цим договором клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується надавати йому на довгостроковій основі, відповідно до умов даного договору, правничу допомогу, у відповідності до завдання клієнта, а клієнт зі свого боку зобов`язується прийняти зазначені послуги і сплатити винагороду.

Пунктом 3 договору передбачено умови винагороди об`єднання та порядок розрахунків.

Відповідно до п.4.3.1. договору клієнт зобов`язується оплачувати винагороду в порядку, в розмірі та в строки, передбачені умовами даного договору або зазначені в додаткових угодах до даного договору, а також в актах приймання-передачі наданих послуг.

До вказаного договору долучено вартість послуг (прейскурант), у якому детально розписано види послуг та їх вартість.

У позовній заяві міститься попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого, витрати на професійну правничу допомогу складатимуть 7200,00 гривень.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, а також те, що вказана категорія справи відноситься до малозначних справи, суд вважає, що до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає 1200,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така сума, відповідає критерію розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону.

Позивач також просив стягнути з відповідача оплату послуг поштового зв`язку в сумі відповідно до розрахункового документа про оплату послуг поштового зв`язку, однак відшкодування витрат позивача пов`язаних з направленням позовної заяви відповідачу не обґрунтовані позивачем і не передбачені чинним законодавством, відтак не підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заявлені позовні вимоги позивача задоволено частково, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1253,59 грн. (58007,07 х 2422,40 : 112090,25).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273, 353,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат по сплаті судового збору та витрат за оплату професійної правничої допомоги адвоката - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2019 року в розмірі 58007 (п`ятдесят вісім тисяч сім) гривень 07 копійок та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір у розмірі 1253,59 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1200 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал», Україна, 49005, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Сімферопольська, буд.21, 5-1 поверх, приміщення 68, 69, ідентифікаційний код 43575686

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов