ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/2772/24
Номер провадження 22-ц/818/375/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року в складі судді Клімової С.В. у справі № 646/2772/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що він у період з 10 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року через мобільний застосунок АТ «Універсал Банк» помилково здійснив низку платежів на картку відповідача на загальну суму 334 087,02 грн. Так, 10 жовтня 2023 року було переказано 40 000,00 грн, комісія 287,02 грн та 30 000,00 грн; 12 жовтня 2023 року 80 000,00 грн, 20 жовтня 2023 року 16 800,00 грн та 10 000,00 грн, 21 жовтня 2023 року 63 500,00 грн, 23 жовтня 2023 року 18 200,00 грн, 40 000,00 грн та 35 300,00 грн. Призначення платежів переказ особистих коштів.

Під час переказів коштів ідентифікації прізвища та ім`я отримувача не відбулося, відповідно, не відразу з`ясувалось, що кошти були надіслані на номер картки, яка належить іншому отримувачу.

Жодних договірних відносин між сторонами не існувало, жодних товарів та послуг він у відповідача не придбав. Номер картки відповідача для переказу коштів було вказано помилково, реквізити картки ОСОБА_2 він мав в силу того, що знав відповідача.

На його вимогу повернути безпідставно отримані кошти відповідач 01 грудня 2023 року перерахував йому 10 000,00 грн, а залишок суми повертати відмовився. 18 січня 2024 року він звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення коштів, однак вона повернута без вручення.

Просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 324 087,02 грн та судові витрати.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював платежі регулярно, із зазначенням призначення платежів, тож його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

06 вересня 2024 року адвокат Скаба А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що грошові кошти у сумі 324 087,02 грн отримані відповідачем без достатньої правової підстави, та безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, оскільки наявності договірних або деліктних відносин між сторонами судом не встановлено. Зміст правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, на яку послався суд, не свідчить про можливість його застосування у цій справі, оскільки правовідносини у справах не є подібними. Будь-яких доказів наявності договірних зобов`язань між сторонами щодо спірної суми коштів або про укладення між сторонами будь-якого правочину або про наявність інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, для виникнення права у відповідача на отримання від позивача грошових коштів у матеріалах справи не міститься.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не зявилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 04 грудня 2024 року (а.с. 134);

представницею ОСОБА_1 адвокатом Скаба А.Ю. отримано в електронному кабінеті 04 грудня 2024 року (а.с. 135);

ОСОБА_2 отримано судову повістку у формі повідомлення у додаток «Viber» 02 грудня 2024 року (а.с. 136). Крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлявся відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.131).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у період з 10 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року через мобільний застосунок АТ «Універсал Банк» ОСОБА_1 здійснив низку платежів на картку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

Зокрема, 10 жовтня 2023 року було переказано 40 000,00 грн, комісія 287,02 грн та 30 000,00 грн; 12 жовтня 2023 року 80 000,00 грн, 20 жовтня 2023 року 16 800,00 грн та 10 000,00 грн, 21 жовтня 2023 року 63 500,00 грн, 23 жовтня 2023 року 18 200,00 грн, 40 000,00 грн та 35 300,00 грн. Призначення платежів переказ особистих коштів. Зазначене підтверджується довідкою про рух коштів по картці від 06 березня 2024 року та квитанціями № В7НО-8ММЗ-1СВ2-Н1ВТ від 23 жовтня 2023 року, № Н8М9-7Е8С-АСТ8-672Н від 23 жовтня 2023 року, № Е3ХХ-6ВТ4-0К1С-АТСО від 23 жовтня 2023 року, № АР88-7НМН-24АК-1Е2Н від 21 жовтня 2023 року, № НМРА-9К67-2Х8Т-Х623 від 20 жовтня 2023 року, № 1Р06-ВС11-2С7Р-4АСА від 20 жовтня 2023 року, № 8В8В-ВХ0К-925С-3766 від 12 жовтня 2023 року, № 4В0К-СХ7К-3306-7142 від 10 жовтня 2023 року, № 4ХКН-2799-3ЕК6 від 10 жовтня 2023 року (а.с. 25-30).

З довідки про рух коштів по картці від 06 березня 2024 року також вбачається, що 01 грудня 2023 року на картку ОСОБА_1 надійшов переказ коштів від ОСОБА_3 на суму 10 000,00 грн (а.с. 25).

Належність картки № НОМЕР_1 ОСОБА_2 підтверджується листами АТ «Універсал Банк» від 24 квітня 2024 року № БТ/2865 та від 01 травня 2024 року № БТ/3000 (а.с. 72, 74).

31 січня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 324 087,02 грн, однак вона повернута без вручення у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 22-24).

Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1 та 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 та 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

При визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, провадження № 61-18405св 23, позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Відповідно до частин 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини 1 - 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що перерахував кошти на картку ОСОБА_2 внаслідок помилки, зокрема, невірно вказавши реквізити у застосунку АТ «Універсал Банк».

Однак позивач був обізнаний про перерахування ним значної суми грошових коштів саме на картку відповідача, яке відбулось неодноразовими платежами шляхом зазначення ним номеру картки ОСОБА_2 та його ідентифікаційних даних, які автоматично надаються у мобільному застосунку, оскільки перекази здійснювались між клієнтами одного і того ж банку.

Систематичні, а саме дев`ять разів протягом двох тижнів, перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача свідчать про добровільність таких дій та їх цілеспрямований і свідомий характер.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 09 грудня 2020 року у справі № 522/10169/14-ц, провадження № 61-8137св19, від 18 серпня 2021 року у справі № 475/897/19, провадження № 61-12629св20.

Останній переказ позивачем здійснено 23 жовтня 2023 року, однак вимогу до відповідача він направив лише 31 січня 2024 року, а з позовом до суду звернувся 07 березня 2024 року, тобто зі спливом значного періоду часу.

З відповідними заявами до банку щодо відкликання згоди на виконання платіжних операцій, а також до правоохоронних органів ОСОБА_1 не звертався.

Часткове повернення ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів в розмірі 10 000,00 грн, на що посилається позивач, наданими доказами належним чином не підтверджується, адже з довідки про рух коштів по його рахунку не вбачається призначення платежу, що надійшов від відповідача, та суд позбавлений можливості встановити, що ці кошти повернуті саме як безпідставно отримані.

Врахувавши в сукупності вказані обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про суперечливість поведінки позивача та недоведеність помилкового здійснення банківських переказів ОСОБА_2 , обов`язок з доведення яких відповідно до вимог статті 81 ЦПК України покладений саме на нього, і про відмову у задоволенні позову.

Посилання позивача на неможливість застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 через відмінність фактичних обставин справ, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у даній справі, як і у справі № 127/12240/22, позивач посилався на відсутність договірних відносин між сторонами, проте регулярно здійснював на рахунок відповідача платежі, а в подальшому вимагав їх повернення, що свідчить про суперечливість його поведінки.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина