Справа № 355/2002/24
Провадження № 2/355/176/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Баришівський районний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Чехова С.І.

за участю секретаря Котенко Л.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Баришівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням шляхом виселення.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовною заявою у якій просить виселити відповідача ОСОБА_3 з незаконно займаного нежилого приміщення по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь матеріальну, моральну шкоду, а також послуги адвоката з урахуванням податків в сумі 214542,00 гривень.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що він у 1978 році особисто побудував капітальний гараж-нежитлове приміщення розміром 75 кв.м. на 3-є дверей 29 серпня 1978 року був укладений договір на безоплатне тимчасове користування частиною території його гаража (гаражного приміщення) розміщеного по АДРЕСА_2 з його товаришем ОСОБА_4 .. В договорі було чітко зазначено права орендаря, його зобов`язання, строк дії договору, який був завірений печаткою Баришівської селищної ради. В договорі мався пункт до якого він діє, а також випадок при зміні місця проживання. На даний час ОСОБА_4 та його дружина померли. Договір автоматично втратив чинність. Однак дочка ОСОБА_4 , ОСОБА_3 самовільно захопила орендовану територію його гаражного приміщення, якою користувався її батько. Відповідачка ОСОБА_3 змінила замки на дверях, не відає йому ключі, використовує його у своїх цілях без його відома. На його прохання та повідомлення не реагує, свідомо не виконує зобов`язання свого батька. ОСОБА_3 незаконно захопила приватне майно, без будь яких підстав порушив його право користування нежитловим приміщенням загальною площею 25 кв.м.. За таких обставин він змушений був надіслати листа та повідомлення з вимогами надати доступ до приміщення. Однак жодної реакції від відповідача ОСОБА_3 не надійшло. Станом на 12 лютого 2018 року у нього не було ніяких юридичних перешкод щодо реєстрації права власності на весь гараж на троє дверей загальною площею гаражного приміщення 75 кв.м. на земельній ділянці площею 0,0084 га і його право власності на цей гараж було зареєстроване. Він вважає, що відповідач ОСОБА_3 повинна нести покарання у вигляді матеріальної та моральної шкоди, а саме: втрачена вигода від оренди приміщення за 69 місяців по орендній платі 1000 гривень у місць = 69000,00 гривень, моральної шкоди 100 000,00 гривень, витрати на оформлення позовної заяви 5000,00 гривень. Разом 174000,00 гривень із урахуванням податків 23%, 174000 х1.23=214542,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав послався на вище означені обставини.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засідання позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не визнала та пояснила, що сторона відповідача має у своєї власності гараж, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 з погребом в селищі Баришівка Броварського району Київської області, який вона отримала у спадщину від своєї матері ОСОБА_5 .. В свою чергу ОСОБА_5 набула право власності на це нерухоме майно, яке було зареєстровано реєстраційною службою ще у 2014 році та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Позивач претендує на інше майно, яке розташована за іншою адресою АДРЕСА_1 .

Вислухав сторони суд приходить до висновку про можливу відмову у заявлених позовних вимогах.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджені надані сторонами докази, а саме:

Копію паспорта позивача з якого слід, що він є громадянином України(а.с.20-21)

Позивачем ОСОБА_1 надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якої вбачається, що за ним зареєстровано нерухоме майно реєстраційний номер 202, будівля гаражу, який не є житловим приміщенням, загальна площа 75 кв.м., побудований 1978 році, адреса об`єкту АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації 07 лютого 2018 року о 14 годині 44 хвилин.(а.с.5)

Копію договору від 29 серпня 1978 року відповідно якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір про тимчасове користуванням правою частиною гаража, який знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , який дія до першої вимоги його розірвання однією з сторін, а також при зміні місця проживання.(а.с.7)

Копію довідки від селищної голови Баришівської селищної ради Вареніченко О.П. з якої слід, що була впорядкована нумерація та адреса житлових будинків і земельних ділянок на території ради адреса земельної ділянки для гаражного будівництва в АДРЕСА_1 . 34-г було змінено на АДРЕСА_1 . (а.с.6,10)

Копію довідки МСК АВ 1096881про те, що ОСОБА_1 є інвалідом 2-гої групи загального захворювання з 19 вересня 2023 року.(а.с.8-9)

Копію технічного паспорта на гараж по АДРЕСА_5 , який виготовлений станом на 23 листопада 1989 року кооперативом «Трубіж» загальна площа гаража 75 кв.м. на 3 двері, земельної ділянки 0,0084 га.(а.с.16-17)

Фото копії повідомлень відповідачу ОСОБА_3 про повернення ключів від гаражу.(а.с.11-12,18-19)

Представником відповідача ОСОБА_2 надані письмові докази, а саме:

Копію рішення від 09 січня 2023 року Баришівського районного суду Київської області за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Київської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про захист власника гаражу, визнання рішень незаконними, визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та відновлення становища, яке існувало до порушеного права. У задоволенні позовних вимог було відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с.28-37)

Копію постанови від 06 березня 2024 року Київського апеляційного суду за скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 січня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Київської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про захист власника гаражу, визнання рішень незаконними, визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та відновлення становища, яке існувало до порушеного права. Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних за їх недоведеності . (а.с.38-48)

Копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 2022 року з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_3 отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_5 гараж з погрібом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . Документи, що підтверджують право власності є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Баришівського РУЮ Київської області 10 вересня 2014 року. Гараж цегляний 1979 року побудови загальна площа становить 23.5 кв.м, біля гаража є погріб-1979 року побудови.(а.с.49)

Копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2014 року на будівлю гаража по АДРЕСА_3 на ім`я власника ОСОБА_5 (а.с.50)

Копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 вересня 2014 року з якого слід, що за заявою ОСОБА_5 проведена реєстрація нерухомого майна за № 02, а саме будівля гаражу 23,5 кв.м. з 35% зносу з цегли збудованого в 1979 році по АДРЕСА_3 .(а.с.51)

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України слід, що Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно до ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ч.1 ст. 387 ЦК України слід, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Про це було зазначено у постанові ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Отже, як було встановлено судом позивач надав до суду технічний паспорт на гараж та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на гараж який збудований 1978 році загальною площею 75 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Однак ним не були надані докази, які б вказували на право власності на земельну ділянку під гаражем чи володіння цією земельною ділянкою; декларацію про введення гаражу в експлуатацію, рішення суду про визнання права власності якщо таке мається ; нотаріально засвідчений договір про розподіл майна між подружжям якщо такий мається. Наданий технічний паспорт на нерухоме об`єкта не підтверджує право власності, не заміняє собою свідоцтво про право власності чи договір купівлі-продажу або інший правоустановчий документ на об`єкт нерухомого майна. Технічний паспорт не дає право володіти, користуватись чи розпоряджатись нерухомістю це лише документ, який фіксує технічні дані об`єкта. Державна реєстрація права не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Згідно наданий копій рішення суду слід, що була зроблена оцінка виникнення право власності у ОСОБА_5 , яка надала докази про отримання земельної ділянки в оренду для будівництва гаража.

З свого боку стороною відповідача було доведено правомірного набуття гаражу, який зовсім має іншу адресу розташування, право власності на нього має офіційного документу виданого за довго до реєстрації позивачем прав на гараж в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З таких підстав в цій частині позовних вимог слід відмовити позивачу у їх задоволенні.

Стосовно стягненню моральної та матеріальної шкоди на користь позивача суд приходить до висновку у відмові у задоволенні заявлених позовних вимог.

Як слід за ч.1,ч.2,ч.3 ст. 22 ЦК України , що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ч.1,ч.2.,ч.4,ч.5 ст. 23 ЦК України слід, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, стороною позивача не було доведено про заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди, а також понесені витрати на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 128, 141, 223, 229, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст.182,321,328,387,391 ЦК України.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням шляхом виселення, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Київського апеляційного суду.

Суддя Баришівського

районного суду С. І. Чехов