ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4104/25 Справа № 197/966/23 Суддя у 1-й інстанції - Шевченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 197/966/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖитницяУкраїни»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 січня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житниця України» (надалі - ТОВ «Житниця України») про розірвання договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 28.03.2018 між ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «ЖитницяУкраїни» було укладено договір оренди землі з кадастровим номером :15:001:0048, який було укладено на 10 років.

03.01.2022 ОСОБА_2 , який доводиться позивачу батьком, подарував позивачу земельну ділянку з кадастровим номером :15:001:0048 в Широківському районі, Новомалинівської сільради, площею 8,583га.

Позивач вважає договір оренди землі має бути розірваний рішенням суду, оскільки умови не відображають реальні права орендодавця, а саме: пункт 28 договору містить положення, які за своєю природою відносяться до прав притаманних орендарю, а не орендодавцю, чим порушуються вимоги ст. 24 ЗУ «Про оренду землі», та позбавляють позивача прав, передбачених законом. Права орендодавця в договорі не передбачено. Не визначено граничних строків внесення орендної плати в грошовій формі (п.11 договору), що дає змогу відповідачу зловживати правами. Форма спірного договору не відповідає Типовому договору. Спірний договір не містить істотних умов, передбачених ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме невірно вказано розмір земельної ділянки. Не передбачено обов`язку орендаря використовувати земельну ділянку із забезпеченням сівозміни. В 2022 році відповідачем порушено обов`язок сплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції, та сплачено було 14000,00 грн замість 20408,39 грн.

10.01.2022 позивач звертався до відповідача про розірвання договору, але відповіді не отримав.

Посилаючись на викладене, просив суд: розірвати Договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :15:001:0048 від 28 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Житниця України», скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію оренди від 16 квітня 2018 року за номером 25893976 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено вимоги Закону України Про оренду землі та не враховано факт виплати орендної плати лише в розмірі 14 000 грн, хоча цей факт підтверджується реєстрами податкової служби. Судом не було враховано, що відсутність чіткого строку для розрахунків у грошовій формі створює юридичну невизначеність та унеможливлює притягнення орендаря до відповідальності за несвоєчасну сплату орендної плати. Судом помилково зазначено, що договір містить чіткі права та обов`язки сторін, однак пункт 28 договору визначає обов`язок орендодавця використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням та своєчасно вносити орендну плату. На переконання позивача, ця умова є абсурдною, оскільки орендодавець, а не орендар, зобов`язується вносити орендну плату, що суперечить логіці правових відносин і порушує принципи справедливості.

Зазначає, що спірний договір оренди був укладений у 2018 році попереднім власником ОСОБА_2 , який на момент подачі позову вже помер. Позивач набув право власності на цю земельну ділянку у 2022 році, що підтверджується відповідними документами. Відмова суду в задоволенні позову порушує його конституційні права на володіння, користування та розпорядження власністю (ст. 41 Конституції України).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд спарви за його відсутності, а інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.01.2022 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Широківський район, Новомалинівська сільська рада, кадастровий номер :15:001:0048, площею 8,583 га, в тому числі за земельними угіддями: рілля 8,583 га, цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вид використання земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.11-17).

28.03.2018 в с. Новомалинівка Широківського району Дніпропетровської області було укладено Договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ТОВ «Житниця України» у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :15:001:0048, яка розташована на території Новомалинівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області. Строк договору 10 років. Орендна плата становить не менше 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і складає 13426,57грн на рік (а.с.18-21).

10.01.2022 позивачем складено заяву з вимогою про розірвання спірного договору (а.с.22).

Позивач звертався до Мінагрополітики, Криворізької військової адміністрації, Департаменту екології та природних ресурсів, та йому було рекомендовано звернутись до суду з приводу розірвання договору (а.с.24,25,26)

Між сторонами виник спір щодо розірвання Договору оренди землі від 28 березня 2018 року, у зв`язку з невідповідністю його умов вимогам Закону України «Про оренду землі» та у зв`язку з порушенням ТОВ «Житниця України» умов цього Договору в частині своєчасної та повної виплати орендної плати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди землі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо порушення відповідачем вимог договору оренди, не довів наявність порушення відповідачем порядку сівозмін, та невідповідність вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди землі, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України: «Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».

Отже, аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків, як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) сформульовано такий правовий висновок: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція булла викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо цевстановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущенного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

Зазначений підхід до вирішення питання щодо можливості розірвання договору судом з підстави істотності допущенного орендарем порушення договору шляхом систематичної несплати орендної плати є сталим та підтверджується релевантною практикою суду касаційної інстанції.

Зокрема, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 689/1101/18 (провадження № 61-10292св20), від 27 жовтня 2021 року у справі № 573/1833/20 (провадження № 61-7138св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 341/609/20 (провадження № 61-10091св 21), від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 357/452/21 (провадження № 61-7721св21).

Позивач мотивував позовні вимоги тим, що відповідачем не сплачено у повному обсязі орендну плату за 2022 рік, однак, одноразова неповна сплата орендної плати за користування земельною ділянкою не може бути правовою підставою для розірвання договору оренди землі, що узгоджується з вищевикладеним.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, договором оренди від 28 березня 2018 року передбачено, що орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі у розмірі не менше 6% від нормативної грошової оцінки, та становить 13426,57 грн (п.9.2 Договору).

Згідно п. 11 Договору оренда плата сплачується у натуральному виразі до 30 грудня кожного року, після 31 грудня виключно в грошовій формі.

Доказів невиконання відповідачем ТОВ «Житниця України» в 2022 році умов спірного договору суду не надано.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗКУкраїни та іншими законами України.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20 січня 2016 року № 6-1998цс15 та № 6-1980цс15.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що, відповідно до п. 15 Договору оренди, земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивачем не доведено, що відповідачем було порушено умови договору, та його діями створюється загроза пошкодження речі, та що відповідач не виконує обов`язки, передбачені статтями 24, 25 цього Закону, та що спірний договір не відповідає, протирічить та порушує вимоги вказаних статей.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для розірвання договору оренди землі, з підстав наведених у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону та створює юридичну невизначеність та унеможливлює притягнення орендаря до відповідальності за несвоєчасну сплату орендної плати, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі доводи спростовуються умовами цього Договору, які є чіткими, зрозумілими та договір містить всі істотні умови, визначені Законом України «Про оренду землі».

Не можна прийняти до уваги й доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір оренди був укладений у 2018 році попереднім власником ОСОБА_2 , який на момент подачі позову вже помер. Позивач набув право власності на цю земельну ділянку у 2022 році, що підтверджується відповідними документами. Відмова суду в задоволенні позову порушує його конституційні права на володіння, користування та розпорядження власністю (ст. 41 Конституції України).

Так, згідно із положеннями Закону України «Про Оренду землі» зміна орендодавця (юридичною мовою перехід права власності) не є підставою для зміни умов або припинення договору, а тому Договір оренди землі від 28 березня 2018 року є обов`язковим для позивача ОСОБА_1 та цим договором не порушуються його права, визначені ст. 41 Конституції України.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як безпідставна та необґрунтована, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року-залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: