Провадження № 2/761/489/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

представника первісного позивача: ОСОБА_1

первісного відповідача: ОСОБА_2

представника первісного відповідача: Мілетич О.О.

представника третьої особи: Горбенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни про закриття провадження по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з батьком, -

в с т а н о в и в:

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа.

У січні 2025р. представником відповідача за первісним позовом подано до суду заяву про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Свою заяву представник відповідача мотивувала тим, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, позивачка ОСОБА_3 у березні 2022р. разом із дітьми переїхала на проживання до Федеративної Республіки Німеччина, де останні проживають по данний час. При цьому, предметом вказаного позову є визначення місця проживання спільних дітей сторін. Однак, зважаючи на те, що позивачка разом із дітьми наразі проживають закордоном, на думку відповідача, дослідження обставин умов проживання позивачки третьою особою в межах розгляду цієї справи є неможливим, оскільки діяльність, пов`язана із захистом прав дитини, проводиться відповідною службою у справах дітей за місцем фактичного проживання (перебування) дітей. А отже, вказаний спір не підлягає розгляду судами України. Представник відповідача також зазначила, що судовим рішенням іноземного суду від 11 лютого 2023р. встановлено одноосібну опіку позивачки над дітьми сторін.

У січні 2025р. на адресу надійшли письмові заперечення представника позивача за первісним позовом. Заперечуючи проти закриття провадження по справі з наведених стороною первісного відповідача підстав, представник первісного позивача зазначив, що позивачка виїхала закордон у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Вказане, на переконання сторони первісного позивача, не можна кваліфікувати як зміну місця проживання дітей, адже це тимчасовий виїзд останніх заради їх безпеки. Тому, юрисдикція вирішення спорів щодо місця проживання дитини, яка виїхала закордон у зв`язку із війною залишається за національними судами України. Представник позивачки наголосив, що юрисдикція спору визначається на момент пред`явлення позову (2021р.), а позивачка виїхала закордон у березні 2022р.

В судовому засіданні представник первісного позивача заперечував щодо задоволення вказаної заяви, просив суд відмовити, з підстав, наведених у письмових запереченнях.

В судовому засіданні представник відповідача заяву підтримала у повному обсязі, просила суд її задовольнити, з підстав, наведених у заяві.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши необхідні для вирішення заяви матеріали справи, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заяви сторони первісного відповідача про закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Так, відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметом первісного та зустрічного позовів у цій справі є визначення місця проживання дітей сторін.

У своїй заяві про закриття провадження, сторона відповідача посилається на те, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), оскільки, позивачка разом із дітьми після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, виїхала закордон, а отже, вказаний спір не підлягає розгляду національними судами України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до положень ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону.

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Аналогічні положення містить Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996р. у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006р., яка набула чинності 01 лютого 2008р. (далі по тексту - Гаазька ковенція 1996р.) і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, у тому числі, й право визначати місце проживання дитини.

Згідно зі ст. 5 Гаазької конвенції 1996р. судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Судом встановлено, що на момент відкриття провадження, а саме: 10 листопада 2021р. у справі за позовом ОСОБА_3 , так і на момент подачі, тобто 10 лютого 2022р., зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей, постійне місце проживання як батьків дитини, тобто сторін у цій справі, так і самих дітей знаходилось на території України, що не заперечувалося сторонами у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок військової агресії російської федерації проти України позивачка разом із дітьми виїхали з України, й у подальшому прибули до Федеративної Республіки Німеччина, де і мешкають до цього часу.

Таким чином , з огляду на те, що постійним місцем проживання дітей на момент відкриття провадження була Україна, відповідний суд України має юрисдикцію щодо вирішення даного спору про визначення місця проживання дитини.

Посилання сторони відповідача, що згідно ст.ст. 5 та 6 Гаазької конвенції 1996р., у зв`язку із зміною постійного місця проживання дітей з України на Федеративну Республіку Німеччину, припинено юрисдикцію суду України на вирішення даного спору, необґрунтоване, оскільки ст. 6 цієї Конвенції передбачено, що зміна місця проживання дитини відбулася на момент подання позову, а не у ході його розгляду.

До аналогічних висновків, які кореспондуються із приписами ст.ст. 8 та 9 Гаазької конвенції 1996 р., дійшов й Верховний Суд у своїй ухвалі від 12 червня 2023р. по справі №359/2356/21 (провадження №61-7810ск23).

Так, з огляду на те, що предметом позову є визначення місця проживання дітей, постійним місцем проживання яких на момент відкриття провадження у справі (листопад 2021р.) була Україна, суд дійшов висновку, що вказаний спір, у розумінні положень ст. 19 ЦПК України, ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 5, 6 Гаазької конвенції 1996р., підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідним національним судом України, а отже, в задоволенні заяви сторони відповідача з вищезгаданих підстав, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3-4, 19, 247, 255, 260, 261 ЦПК України, ст.ст. 1, 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 5-6 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчиненої19 жовтня 1996р. у м. Гаага, суд, -

у х в а л и в :

Заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Мілетич Ольги Олегівни про закриття провадження по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом з батьком - залишити без задоволення.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено законом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повний текст ухвали суду складено 07 квітня 2025р.

Суддя: