ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1014/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потапчука Володимира Руслановича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ТОВ "ФК "ЄАПБ" звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості: за договором позики №74233821 в розмірі 15082,80 грн.; за кредитним договором № 09775-12/2021 в розмірі 5050 грн. та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2022 року між ТОВ 1 Безпечне агентство необхідних кредитів та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 74233821. Згідно з п. 1 Договору позики, за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору у строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти від суми позики). Відповідно до п. 20 договору позики, цей договір був укладений у вигляді електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно ЗУ Про електронну комерцію. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21 у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників № 11 від 27 жовтня 2023 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача у сумі 15082,80 грн., з яких: 9000 сума заборгованості за основною сумою боргу; 6082 грн. сума заборгованості за відсотками. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 74233821 в розмірі 15082,80 грн.

12 грудня 2021 року між ТОВ «ФК Інвеструм та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №09775-12/2021. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і бус надісланий на номер мо. телефону відповідача. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку на умовах, визначених цим договором. 21 вересня 2022 року між ТОВ «ФК Інвеструм та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 21092022 у відповідності до умов якого ТОВ «ФК Інвеструм передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому право вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК Інвеструм права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 21092022 від 21 вересня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 09775-12/2021 в розмірі 5050 грн., з яких: 2000 - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3050 грн. - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 09775-12/2021 в розмірі 5050 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за договором позики № 74233821 в розмірі 15082,80 грн. та за кредитним договором № 09775-12/2021 в розмірі 5050 грн., а всього підлягає стягненню 20132 грн. 80 коп.

Вирішено питання про відшкодування сплаченого ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" судового збору за подачу позову у розмірі 3028,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Потапчук Володимир Русланович в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте на підставі доказів, якими не підтверджено виконання первісними кредиторами обов`язку щодо передання коштів за договорами кредиту та позики, а також належними доказами на обґрунтування вимог стосовно того, що до нового кредитора перейшли права первісного кредитора. Відповідно дане рішення прийняте та підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказав, що матеріали справі не містить відомостей щодо здійснення перерахування коштів ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» на банківську карту ОСОБА_1 чи видачі у готівковій формі на виконання умов договору позики № 74233821 від 04.02.2022р. та № 09775 12/2021 від 12.12.202р., у зв`язку з чим можливо прийти до висновку, що розмір заборгованості відповідача не доведений позивачем належними засобами доказування. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, а саме - розрахункові документи, які підтверджують факт передання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» грошових коштів ТОВ «ФК «ЄАПБ» на виконання умов факторингу. Позивачем проігноровано вказаний факт і не подано суду доказів щодо обставин оплатності. Проте, в п. 62 Постанови ВП ВС від 11 вересня 2018 р. у справі № 909/968/16, зазначається, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні, що врегульовано ч. 3 ст. 656 ЦК України.

Зазначив, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на договори факторингу №14/06/21 та № 21092022 однак повний текст договорів відступлення прав вимоги не надав.

Зауважив, що придбавши право вимоги, позивач повинен був відобразити таку операцію в щорічній податковій декларації та з урахуванням інших доходів провести підсумкове нарахування податку на прибуток щодо усіх доходів. Позивачем було надано тільки витяг з реєстру, відповідно не можемо знати загальну суму прав вимог яку було відступлено позивачу. Однак, позивачем не надано жодних доказів належного оподаткування прибутку, отриманого в результаті придбання права вимог.

Відзив на скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, з урахуванням характеру спору та ціни позову, змісту доводів скарги, які не передбачають необхідності дослідження нових доказів, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позову суд першої інстанції виходив з доведеності кредиторської заборгованості у відповідача.

Однак, до таких висновків суд першої інстанції дійшов помилково вважаючи, що надані позивачем докази є належними та достатніми для підтвердження наявності заборгованості за договором кредиту у відповідача, внаслідок чого помилково вважав доведеним наявність у позивача права вимоги для її стягнення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, які спростовуються доводами скарги, які знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини 1 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 1 статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

За змістом частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Суд першої інстанції з покликанням на матеріали справи вважав встановленим, що 04 лютого 2022 року між ТОВ 1 Безпечне агентство необхідних кредитів та ОСОБА_1 було укладено договір позики (Ануїтет) № 74233821 відповідно до умов якого останній отримав позику у розмірі 9000 грн. строком на 64 дні з визначенням процентної ставки (базова)/ день - 1,6% (фіксована).

Відповідно до п. 20 вказаного договору, договір укладений у вигляді електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно ЗУ Про електронну комерцію.

Зазначений договір було підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Y8tYOd4Uvs (а.с.7-9).

Відповідно до копії договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ 1 Безпечне агентство необхідних кредитів передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія 1 Безпечне агентство необхідних кредитів права вимоги боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с.10-11).

Згідно копії акту прийому-передачі Реєстру Боржників № 11 від 27 жовтня 2023 року за договором факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників № 11 кількістю 24674 після чого, з урахуванням пункту 1.2 Договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року (а.с.14).

Відповідно до копії витягу з реєстру боржників №11 до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 74233821 у сумі 15082 грн., з яких: 9000 сума заборгованості за основною сумою боргу; 6082 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с.15). Вказана сума підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 74233821 від 04 лютого 2021 року за період з 27 жовтня 2023 року по 30 квітня 2024 року (а.с.16).

Також суд першої інстанції вважав встановленим, що 12 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК Інвеструм укладено договір про надання фінансового кредиту № 09775-12/2021 відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 2000 грн. строком на 7 днів, дата повернення до 18 грудня 2021 року (а.с.22-23).

Відповідно до п. 1.3. за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 912,5% (процентів) річних від суми кредиту в розмірі 2,50% (процентів) на добу.

Згідно п. 6.1 кредитного договору, цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України Про електронну комерцію.

Вказаний договір було підписано відповідачем електронним підписом W0159 (а.с.23).

21 вересня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №21092022, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 09775-12/2021 від 21 вересня 2022 року, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.28-29).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 21092022 від 21 вересня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 09775-12/2021 в сумі 5050 грн., з яких: 2000 - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3050 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.31) Вказана сума підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 09775-12/2021 від 12.12.2021 за період з 21.09.2022 по 30.04.2024 (а.с.32).

Частиною 1, 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, ст. 78 ЦПК України.

У статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, ст. 80 ЦПК України.

У частині 3 статті 12, частині 1, 6 статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч. 4 ст. 265 ЦПК України визначено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV в ред. на день виникнення спірних правовідносин:

Електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження.

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису (ст. 12 вказаного Закону України № 851-IV).

Всупереч вказаних норм ст.ст. 89, 265 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що у справі відсутні необхідні для доведення факту передачі кредитором суми кредиту позичальнику належні і допустимі у таких випадках первинні бухгалтерські документи, які первинний кредитор мав передати позивачу на підтвердження права вимоги до відповідача, які були передані на підставі вищевказаних договорів факторингу. Наявні з цього приводу у матеріалах справи документи (акти прийому-передачі реєстру боржників, витяги з реєстру боржників, розрахунки заборгованості, (а.с. 14, 15, 16, 30, 32), які є аналітичними документами, що складаються на підставі первинних бухгалтерських документів. Лише первинні бухгалтерські документи є належним підтвердження здійснення відповідної господарської операції з надання кредиту.

У справі також наявні заявки від 24.12.2021 та від 05.01.2022 на відстрочення виконання зобов`язання за Договором про надання фінансового кредиту № 09775-12/2021 від 12.12.2021 на суму відповідно 2650 та 2900 грн. (а.с. 26, 27), які також не є належними бухгалтерськими документами та відсутності в них інформації про дотримання порядку отримання та накладання позичальником одноразового електронного підпису, як це передбачено у нормі ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити належність електронного підпису саме відповідачу, що є необхідним для визнання електронного доказу в якості належного і допустимого, ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 265 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

З огляду на предмет спору та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, ТОВ «ФК ЄАПБ» було зобов`язане надати суду докази на підтвердження укладення між між ТОВ 1 Безпечне агентство необхідних кредитів та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 74233821,надання останньому кредиту у відповідності до умов цього договору, наявності заборгованості та докази на підтвердження переуступки на його користь прав вимоги за таким договором у відповідному розмірі.

12 грудня 2021 року між ТОВ «ФК Інвеструм та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №09775-12/2021

За умовами кредитних договорів сторонами передбачено надання кредиту у розмірі 57225,00 грн.

Разом з тим, ТОВ «ФК ЄАПБ» не надало суду належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту, таких як платіжне доручення, меморіальний ордер тощо.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, ч. 6 ст. 82 ЦПК України (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15).

Виходячи з наведеного, законне та обґрунтоване встановлення обставин справи судом в межах предмету доказування можливе якщо воно ґрунтується на доказах, які відповідають вказаним критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що забезпечує повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи.

Колегія суддів у контексті змісту вказаних норм цивільного процесуального права вважає, що доведеність має випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого характеру неспростованих презумпцій, які в межах предмету спору розподіляють між сторонами тягар доказування відповідних фактів та у світлі спірних правовідносин мають юридичне значення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.)

Отже, встановленою слід вважати ту обставину, яка доведена стороною у змагальному процесі з такою достовірністю, яка дозволяє сторонньому незацікавленому спостерігачу виходячи з таких загальних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, та застосовуючи баланс ймовірностей обґрунтовано стверджувати про їх реальне, об`єктивне існування.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження реальності певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (див з цього приводу правові висновки, які були висловлені щодо стандарту доказування у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18; від 29.08.2018 у справі № 909/105/15; від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17).

Суд не може взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19).

З огляду на вищевказане суду в межах визначених у ст. 89 ЦПК України дискреційних повноважень щодо оцінки доказів та концепції «суд знає право» під час розгляду справи суд у межах заявленого позову має самостійно перевірити доводи сторін щодо відповідності наданих електронних доказів визначеному у вказаних нормах права порядку їх створення з метою перевірки їх достовірності (цілісності) та верифікації.

Згідно до вказаної норми ст. 100 ЦПК України надані до суду електронні докази мають відповідати вимогам законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" щодо електронних підписів.

При цьому відповідно до змісту ч. 2 ст. 15 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" такий засіб електронної ідентифікації як некваліфікований (простий) електронний підпис одноразовий ідентифікатор, який складається з набору літер та цифр, - має низький та обмежений рівень довіри. Колегія суддів звертає увагу, що суду для належної верифікації такого електронного підпису важливо перевірити порядок його отримання, який має достовірно ідентифікувати підписанта, - та порядок його накладання, який має виключати його використання іншими особами.

Всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права суд першої інстанції не звернув уваги, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази у розумінні ст.ст. 76, 100 ЦПК України на підтвердження зазначених у позові обставин про те, що кредитор позивач у справі засобами електронного зв`язку направляв оферту позичальнику - відповідачу, а відповідач у відповідь надіслала позивачу свою згоду акцепт. У справі також відсутні вищевказані документи. У справі також відсутні докази про порядок отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (некваліфікованого електронного підпису) та факту його накладення у електронному документі договору кредиту, або відповідних доповнень до нього, як про це зазначено у позові та має відповідати порядку створення та підписання електронних документів визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також відсутні належні і допустимі докази, що позивач на виконання умов кредитного договору перерахував обумовлену у договорі грошову суму на рахунок позичальника відповідача у справі, та про наявність і розмір заборгованості у відповідача за цим кредитним договором.

Основні заперечення відповідача проти позову стосуються недоведеності виконання кредитором обов`язку по перерахування кредитних коштів позичальнику, а також розміру заборгованості. Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24).Також позивачем не надано виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , яка є належним доказом заборгованості та її розміру.

Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Такий розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим кредитором, а, відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Отже, суд першої інстанції помилково взяв до уваги в якості допустимого і достатнього доказу Розрахунок заборгованості (а.с. 32), який є аналітичним та одностороннім, а не є первинним документом, та не узгоджується з наявними у вказаних банківських виписках ані за сумами, ані за датами зарахування кредитних грошових коштів, як про це заявлено у позові, а тому є неналежним та недостатнім для підтвердження наявності та розміру заборгованості за кредитним договором. При недоведеності цих обставин позичальник позбавлений можливості аргументовано заперечувати проти висунутих проти нього вимог про стягнення заборгованості, а суду відповідно до наведених у справі аргументів сторін перевірити розрахунки позивача.

Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18 дійшов висновку, що в зв`язку з ненаданням банком доказів розміру кредиту суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу. А тому, з урахуванням такого, розрахунок заборгованості, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні, не є належним і достовірним доказом того факту, що відповідач дійсно отримав позику, і відповідно що договір позики є укладеним.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів вважає, що позивач не довів наявність у нього права вимоги за кредитними договорами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив своє рішення: при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені відповідачкою судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4542,00 грн. (а.с. 94).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потапчука Володимира Руслановича - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (, адреса: м. Київ, вул. Симона Петлюри 30) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 4542,00 грн. судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 08 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.