Номер провадження: 22-ц/813/2606/25
Справа № 523/1712/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року по справі за заявою державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника в якому проживають діти, -

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко С. В. звернулась до суду з заявою в якій просила надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, а саме 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у зведеному виконавчому провадженні НОМЕР_4, що перебуває на примусовому виконані у Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Державний виконавець мотивував подання тим, що на виконанні у головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни знаходиться зведене виконавче провадження НОМЕР_4 до складу якого входять:

1. ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 578249,75 грн.

2. ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 20250,00 грн.

Боржником за вказаним виконавчим провадженням виступає ОСОБА_3 , НІН НОМЕР_1 , який згідно матеріалів виконавчого провадження є громадянином України.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження».

Згідно з відповіддю КП «БТІ» ОМР» 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , котрий являється боржником за виконавчим провадженням. Крім того, в зазначеному помешканні проживає дитина, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не будучи боржником за виконавчим провадженням, має право спільної часткової власності на частину зазначеного вище нерухомого майна.

23.05.2024 року державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , однак з відповіді органу опіки вбачається, що в органу опіки та піклування відсутні законні підстави для підготовки відповідного розпорядження, оскільки при здійсненні своїх повноважень вони повинні діяти виключно в інтересах дитини.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Таким чином, на думку державного виконавця, об`єктивно вбачаються правові підстави для звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , що обумовило звернення державного виконавця до суду із данною заявою.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року заяву державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко С. В., про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника в котрому проживають діти - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду,ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року скасувати та заяву державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко С. В задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи, що потягло за собою невірного застосування норм процесуального права та незастосування норм матеріального. Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець просить суд змінити порядок, спосіб виконання основного рішення та змінити резолютивну частину основного рішення. Так, судом зазначено «Отже, автором звернення фактично пропонується змінити резолютивну частину судового рішення, що є неприйнятним. До того ж, суду не представлено і переконливих доказів існування обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення». Такий висновок суду суперечить змісту заяви державного виконавця та, зокрема, її резолютивної прохальної частини. Державний виконавець у своїй заяві просила надати дозвіл на звернення стягнення на майно боржника задля виконання судового рішення. Така процедура передбачена законодавством та застосовується судами, про що в самій заяві є посилання на судову практику. Обґрунтування оскарженої ухвали було 6 доречне, якби у заяві державний виконавець просив змінити спосіб виконання судового рішення, і, замість стягнення боргу в грошовому еквіваленті, просив визнати за стягувачем право власності на майно боржника. Окрім того, суду були надані достатні відомості про те, що боржник ухиляється від добровільного виконання судового рішення, а іншого майна, окрім частини квартири, на яке можна звернути стягнення у боржника не має.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 25.03.2025 року о 14:30 годині, сторони не з`явились, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

25.03.2025 року на адресу надійшла заява від ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , про розгляд справи без їх участі.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що автором звернення фактично пропонується змінити резолютивну частину судового рішення, що є неприйнятним. До того ж, суду не представлено і переконливих доказів існування обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на виконанні у головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни знаходиться зведене виконавче провадження НОМЕР_4 до складу якого входять:

1. ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 578249,75 грн.

2. ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 20250,00 грн.

Боржником за вказаним виконавчим провадженням виступає ОСОБА_3 , НІН НОМЕР_1 .

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження».

Згідно інформації наданої на запити: ДПС України, кошти на рахунках в банківських установах у боржника відсутні. Згідно бази даних НАІС за боржником автотранспорті засоби не зареєстровані. Боржника внесено до єдиного реєстру боржників га накладено арешт на майно. Згідно відповіді КІІ «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за боржником зареєстровано нерухоме майно від 26.02.2002 р., а саме: 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .

Виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_3 на виклики не з`явився, про причини неявки не повідомив виконавця.

Відповідно до відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.05.2024 р. за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано п`ять осіб, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являться боржником за виконавчим провадженням.

Згідно актового запису про народження № 1543 від 09.10.2007 р. неповнолітня особа, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , являється сином. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не являється боржником за виконавчим провадження та має право спільної часткової власності у розмірі 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР» 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , котрий являється боржником за виконавчим провадженням. Крім того, в зазначеному помешканні проживає дитина, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрий являється сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , котра не являється боржником за виконавчим провадженням та має право спільної часткової власності на зазначене вище нерухоме майно (1/4 частина).

23.05.2024 року державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна, а саме 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , однак з відповіді органу опіки вбачається, що у органу опіки та піклування відсутні законні підстави для підготовки відповідного розпорядження, оскільки при здійсненні своїх повноважень вони повинні діяти виключно в інтересах дитини.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У пункті 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У частині другій статті 6 СК України передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років

Відповідно до частин другої, третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частинами першою-третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5 державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (див. постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 751/15667/15-ц, від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц, від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11).

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) вказано, що «для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу Держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій Держвиконавця та/або органу опіки та піклування».

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11, від 04 жовтня 2023 року в справі № 925/362/20.

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку статті 435 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Згідно з абзацом 5 статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Під час розгляду подання, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні: чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення: чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання: чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання: яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11, від 04 жовтня 2023 року в справі № 925/362/20).

У справі, що переглядається встановлено, що на виконанні у головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни знаходиться зведене виконавче провадження НОМЕР_4 до складу якого входять:

1. ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 578249,75 грн.

2. ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 523/1712/18 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 24.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 20250,00 грн.

Боржником за вказаним виконавчим провадженням виступає ОСОБА_3 .

Під час здійснення вищевказаного виконавчого провадження, з метою реального виконання судового рішення, державним виконавцем здійснено ряд дій, а саме: здійснено запити ДПС України, кошти на рахунках в банківських установах у боржника відсутні. Згідно бази даних НАІС за боржником автотранспорті засоби не зареєстровані. Боржника внесено до єдиного реєстру боржників га накладено арешт на майно.

Також, державним виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, а також для заповнення відповідної декларації, однак ОСОБА_3 на виклики не з`являється, про причини неявки не повідомив виконавця.

З метою розшуку майна, на яке можливо здійснити стягнення в рамках виконавчого провадження, державним виконавцем зроблено запит до КП «БТІ» ОМР».

Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР» 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який являється боржником за виконавчим провадженням.

Крім того, в зазначеному помешканні проживає дитина, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка являється сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не являється боржником за виконавчим провадженням та має право спільної часткової власності на зазначене вище нерухоме майно (1/4 частина).

В подальшому, 23.05.2024 року державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна, а саме 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , однак з відповіді органу опіки вбачається, що у органу опіки та піклування відсутні законні підстави для підготовки відповідного розпорядження, оскільки при здійсненні своїх повноважень вони повинні діяти виключно в інтересах дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено також у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Крім цього, найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати приватні інтереси.

Поряд з цим, враховуючи наведене та те, що надання згоди державному виконавцю на звернення стягнення на нерухоме майно не може призвести до фактичного виселення із житла дитину, чи порушити його права користування таким, яке офіційно зареєстровано за його матір`ю, оскільки лише в порядку виконання судових рішень (стаття 440 ЦПК України) вирішується питання про стягнення частки квартири, інша частина квартири залишається у власності мати дитини, якою має право користування її неповнолітня дитина, а отже звернення стягнення на майно, що належить боржникові не призведе до порушення прав неповнолітньої дитини на житло.

При цьому, боржник ОСОБА_3 не позбавлен права в добровільному порядку виконати рішення суду, яке набрало законної сили та надати державному виконавцю докази такого виконання.

Таким чином, встановивши, що:

боржник добровільно судове рішення не виконує, а також не сприяє цьому, ігноруючи виклики державного виконавця про надання декларації щодо спосібу життя;

іншого майна, транспортних засобів, а також грошових коштів, окрім 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , у боржника немає;

в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не є боржником за виконавчим провадженням та має право спільної часткової власності на зазначене вище нерухоме майно (1/4 частина);

державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на примусову реалізацію вищевказаного майна та отримавши відмову даного органу, звернувся до суду з відповідним поданням.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у наданні дозволу на звернення стягнення на частку боржника у нерухомому майні, в якому проживають діти.

Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала районного суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника в якому проживають діти.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року - скасувати.

Заяву державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Савченко Світлани Володимирівни про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника в котрому проживають діти - задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у зведеному виконавчому провадженні НОМЕР_4, що перебуває на примусовому виконані у Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.04.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова