УХВАЛА

08 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 463/9993/23

провадження № 61-1169ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про розглянув заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року про повернення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Личаківського районного суду від 17 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

20 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, в якій просив суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року (провадження № 61-12146ск24) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме подати нову редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, із належним обґрунтуванням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, на який він посилається, як на підставу касаційного оскарження судових рішень.

На виконання вимог указаної ухвали, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду заяву про усунення недоліків разом з уточненою касаційною скаргою.

Верховний Суд ухвалою від 25 вересня 2024 року повернув заявнику касаційну скаргу, у зв`язку з невиконанням вимоги ухвали від 09 вересня 2024 року.

У листопаді 2024 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Крім того, зазначає, що незгодний з висновком Верховного Суду, висловленим в ухвалі від 25 вересня 2024 року у цій справі (провадження № 61-12146ск24).

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у вказаній справі визнано неподаною та повернуто заявнику (провадження № 61-14764ск24).

Верховний Суд повернув касаційну скаргу на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

28 листопада 2024 року ОСОБА_1 втретє звернувся до Верховного Суду

з аналогічною касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, про відшкодування моральної шкоди повернуто особі, яка її подала (провадження № 61-16058ск24).

Касаційна скарга повернута заявнику у зв`язку з тим, що заявник не виконав вимог процесуального закону при зверненні до суду касаційної інстанції, втретє подає касаційну скаргу, в якій не обґрунтовує належним чином підстави касаційного оскарження судових рішень.

15 грудня 2024 року ОСОБА_1 надіслав через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду заяву про виправлення описки в ухвалі Верховного Суду

від 25 вересня 2024 року. Заявник вважав, що його касаційна скарга направлена на підставі статті 8 Конституції України, а тому звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Зазначав, що в статті 389 та 392 ЦПК України відсутні норми, згідно яких слід обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо відповідних норм права.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року відмовлено ОСОБА_1

у задоволенні заяви про виправлення описки в ухвалі Верховного Суду

від 25 вересня 2024 року у справі за ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові про відшкодування моральної шкоди (провадження № 61-12146ск24).

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з заявою, в якій просить виправити описку ухвалі суду касаційної інстанції від 13 листопада 2024 року, зокрема зазначити правильне:

1.«касаційна скарга подана на підставі статті 8 Конституції України згідно якої «Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується»

2. в ст.389,392 ЦПК України відсутні норми згідно яких : «..заявник обов`язково має зазначити: 1) норму матеріального права , яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформовано Верховним Судом 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися …» «…… обґрунтував належним чином необхідність формування правового висновку Верховним Судом щодо застосування статей … ».

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описок та арифметичних помилок в ухвалі Верховного Суду від 13 листопада 2024 року про повернення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у вищевказаній справі (провадження № 61-14764ск24).

31 грудня 2024 року до Верховного Суду вчетверте надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня

2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року,

в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, про відшкодування моральної шкоди повернуто особі, яка її подала (провадження № 61-17509ск24).

У січні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Крім того, зазначає, про незгоду з висновками Верховного Суду, висловленими в ухвалах про повернення попередніх касаційних скарг у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року (провадження № 61-1169ск25) касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду заяву про виправлення описки в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року.

Заява мотивована тим, що у вказаній ухвалі зазначено: «…відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню….».

На думку заявника суд надає суперечливу інформацію тому, що в цій же ухвалі вказує: «…У касаційній скарзі У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження. На переконання заявника, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 8,22,40,55,56,64,129,129-1,151-2 Конституції України у подібних правовідносинах ...».

Зазначає, що ним виконано вимоги ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження. Отже, на підставі статті 269 ЦПК України просить суд виправити описки в ухвалі Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі №463/9993/23 (провадження № 61-1169ск25).

Згідно із частиною першою статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

За змістом вказаної статті описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття.

Натомість зміст заяви про виправлення допущеної у судовому рішенні описки чи арифметичної помилки свідчить про те, що заявник по суті просить змінити висновки, з яких виходив Верховний Суд при прийнятті відповідної ухвали суду. Тобто, фактично просить змінити зміст судового рішення, що не передбачено нормами ЦПК України.

Ураховуючи викладене, оскільки, з огляду на зміст прийнятої ухвали, в тексті судового рішення судом не допущено описку в розумінні статті 269 ЦПК України, тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтею 269 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року про повернення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков