Номер провадження 2/749/53/25
"07" квітня 2025 р. м.Сновськ
Щорський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого-судді Чигвінцева М.С.
секретаря Михалевич М.В.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14.10.2024 р. справу було передано за підсудністю до Щорського районного суду Чернігівської області.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 11.12.2024 р. позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 18.12.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справів порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 09.01.2025 р.
09.01.2025 р. від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 09.01.2025 р. судове засідання у справі було відкладено на 20.02.2025 р.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 20.01.2025 р. виправлено описку в ухвалі Щорського районного суду Чернігівської області від 09.01.2025 р.
20.02.2025 р. від ОСОБА_1 надійшла заява про застосування строку позовної давності, часткове визнання вимог і розгляд справи без участі відповідача, у якій відповідач зокрема зазначає, що позовні вимоги визнає частково в сумі 1859,39 грн, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 16 вересня 2024 року, тобто зі спливом позовної давності для більшості щомісячних платежів.
За доводами відповідача з доданих позивачем документів вбачається, що сторони не визначили окремо строк договору, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.
Сторони погодили строк кредиту 50 місяців.
Згідно вказаного графіку датою останнього платежу у розмірі 849, 96 грн., з яких 341, 02 грн. погашення основної суми боргу, 2,89 грн. проценти за користування кредитом, 506, 05 грн. супутні платежі на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості - є 04.08.2017.
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Відповідач вважає, що невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Відповідач зазначає, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
Відповідач зауважує, що якщо строк позовної давності сплив до 12.03.2020 р., то він не є таким, що автоматично продовжений.
За доводами відповідача за платежами, строк виконання яких сторони визначили до 12.03.2017 р., строк позовної давності закінчився та не був продовжений, тобто згідно графіку платежів за всіма вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. (за вимогою про стягнення суми, які підлягала сплаті 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився 04.03.2020 р., тобто до установлення карантину).
Отже, на її думку, платежі для яких сплинув строк позовної давності (по 04.03.2017 року включно) не підлягають стягненню.
Відповідач вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності тільки за вимогами про сплату платежів, які мали бути сплачені у період з 04.04.2017 р. до 04.08.2017 р. згідно графіку платежів на загальну суму 4297,96 грн.
При цьому, за її доводами, оскільки щодо вимог за платежами, які мали бути здійснені відповідачем у період з 04.07.2013 р. до 12.03.2017 р. позовна давність спливла, то і за додатковими вимогами про сплату 3 % річних позовна давність спливла.
Крім того, відповідач зазначає, що станом на момент укладення договору 04.07.2013 положення про сплату комісії було нікчемним.
Також відповідач надала власний розрахунок заборгованості, наведений з урахуванням її вищенаведених доводів, згідно якого сума, що підлягає стягненню з неї за спірним договором становить: 1767,65 грн. - заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом, нараховані на цю суму 3 % річних становлять 91,74 грн, разом сума складає 1859,39 грн.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 20.02.2025 р. судове засідання у справі було відкладено на 12.03.2025 р.
05.03.2025 р. від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в якій позивач зазначає, що строк позовної давності у даній справі застосований бути не може, а доводи відповідача про те, що положення кредитного договору, яким встановлена комісія за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними безпідставні.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в своєму позові просив справу розглядати без його участі.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, у заяві від 20.02.2025 р. просила справу розглянути без її участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем також надано копію анкети клієнта, яка містить дані про кредит, анкетні відомості відповідача (а. с. 8-9).
Графіком платежів визначено дати погашення кредиту, суму платежів, їх складових частин. Останньою датою погашення кредиту є 04.08.2017 (а. с. 11-12).
02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» укладено договір про відступлення права вимоги №2253/К, згідно п. 1 банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) тощо, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору.
Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком в повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Сторони погодили, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує банку 2 488 200 грн (а. с. 14-16).
Згідно з платіжними інструкціями банку № 48 від 26.05.2020 року (а. с. 19) та № 49 від 27.05.2020 року (а. с. 20) ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» перерахувало ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» 2 488 200 грн.
Як вбачається з відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.03.2025 р. № 60-2869/25 ОСОБА_1 мала дев`ять рахунків в АТ «Дельта Банк». Також зазначено, у програмному комплексі Фонду гарантування вкладів візичних осіб ЄОІС зберігається інформація з дати запровадження тимчасової адміністрації у банках (03.03.2015 р. в АТ «ДельтаБанк») (а. с. 113).
Згідно виписки по особовим рахункам з 03.03.2015 р. по 30.04.2020 р. щодо рахунку НОМЕР_3 вбачається, що у вказаний період ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість: 20.05.2015 р. 500 грн, 17.06.2015 р. 400 грн, 20.07.2015 р. 450 грн, 18.08.2015 р. 450, 00 грн, 18.09.2015 р. 450, 00 грн, 20.10.2015 р. 450, 00 грн, 23.11.2015 450, 00 грн (а. с. 210-212).
Надаючи оцінку обставинам справи, суд зазначає про наступне.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 134 постанови від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 дійшла висновку, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Враховуючи зазначене, оскільки відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне в першу чергу надати оцінку правомірності заявлених позовних вимог та встановити чи було порушене право позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості за договором у розмірі процентів за користування кредитом заявлено правомірно.
Що стосується заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості суд виходить з наступного.
Згідно ч. 3 ст. 55 Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (в редакції станом на 04.06.2013 р.) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (в редакції станом на 04.06.2013 р.) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 202/3936/16-ц.
Таким чином, станом на момент укладення договору 04.06.2013 положення про сплату комісії було нікчемним.
Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту було передбачено Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, який набрав чинності набагато пізніше укладення спірного кредитного договору, а тому його положення та висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, що стосуються нарахування комісії за обслуговування кредиту з урахуванням положень вказаного закону до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.
Як вбачається із Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
Отже, оскільки положення Закону № 1734-VIII погіршують становище фізичної особи, то вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. При цьому, норми цього Закону, що покращують становище позивача не можуть бути застосовані з огляду на висновки Конституційного Суду про застосування ст. 58 Конституції України в рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999.
Вирішуючи питання щодо розміру суми, що підлягає стягненню з відповідача суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд у постанові від 11 січня 2024 року у справі № 278/488/22 зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Суд зауважує, що позивачем не було надано детального розрахунку всіх складових заборгованості відповідача за спірним договором, виписки по рахунку відповідача.
Відповідачем не було надано доказів, що підтверджують дати та розміри сум, сплачених нею в рахунок погашення заборгованості.
Жодною із сторін у справі не було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи.
Отримані від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виписки містять інформацію виключно щодо періоду з 03.03.2015 р. по 30.04.2020 р., що не дає можливості суду встановити на підставі первинних документів всі суми, що були сплачені відповідачем.
Разом із тим, суд критично ставиться до наданого відповідачем розрахунку боргу, оскільки такий розрахунок не враховує, що відповідачем частково виконувалися зобов`язання за спірним договором.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зауважив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21.
З огляду на зазначене, оскільки суд дійшов висновку що надані сторонами розрахунки здійснені неправильно, суд вважає за необхідне самостійно визначити суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Суд зауважує, що вказана сума відсотків суттєво більша за суму, зазначену у графіку платежів, а тому виходить з наступного.
У постанові Великої Падати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».
Указаних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Отже якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Таким чином, з огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору, відсутні підстави для нарахування процентів за межами строку кредитування.
Отже за спірним договором проценти за користування кредитом не могли бути нараховані понад суму 3285, 46 грн.
З урахуванням стандарту більшої переконливості, враховуючи зміст заяв сторін по суті справи, з яких вбачається, що сума комісії є оспорюваною в межах даної справи (аркуші 4-5 заяви відповідача про застосування строків позовної давності, а. с. 78-79, п. 3.2 заперечень позивача на вказану заяву, а. с. 85, зворот-86), суд дійшов висновку, що позивачем у своєму розрахунку сума заявлених процентів по кредиту фактично складається із суми заборгованості за відсотками за користування кредитом та комісії за обслуговування.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.
Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
Згідно з ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
З досліджений доказів, встановлено, що сторони не визначили окремо строк договору, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.
Як вбачається із наданих позивачем доказів сторони погодили строк кредиту 50 місяців.
У пункті 3.1 заяви сторони визначили, що погашення кредитної заборгованості здійснюватиметься щомісячно не пізніше 4 числа кожного місяця у сумі 862, 00 грн (а. с. 6).
Як вбачається із графіку платежів (додатку 1 до договору), сторони визначили порядок та строки сплати заборгованості за договором, яка складається із: погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, платежів за супутні послуги при обслуговуванні кредитної заборгованості.
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
Згідно графіку платежів перший платіж мав відбутися 04.06.2013 р., а останній 04.08.2017 р.
Разом з тим, за положеннями ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
При цьому, судом було встановлено, що у період з 03.03.2015 р. по 30.04.2020 р. ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість: 20.05.2015 р. 500 грн, 17.06.2015 р. 400 грн, 20.07.2015 р. 450 грн, 18.08.2015 р. 450, 00 грн, 18.09.2015 р. 450, 00 грн, 20.10.2015 р. 450, 00 грн, 23.11.2015 450, 00 грн.
Відтак, оскільки такі дії відповідача свідчать про визнання нею свого боргу, строк позовної давності переривався у вказані дати.
Отже, строк позовної давності за платежами згідно графіку з 04.06.2013 р. до 04.11.2015 перервався 23.11.2015 р., а з 24.11.2015 р. почав рахуватися заново та завершився 24.11.2018 р.
Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Згідно п. 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ ЦК України доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набрав законної сили 02.04.2020).
Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 з 30.06.2023 на всій території України карантин було відмінено.
Відтак, строк позовної давності за Кредитним договором, який за звичайних умов мав би спливати 04.09.2020, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України був продовжений до 30.06.2023.
Проте, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, із 5:30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє і наразі.
П. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022, який набрав законної сили 17.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).
Отже, на підставі викладеного вище, враховуючи те, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у межах строку позовної давності було 04.09.2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, позивач звернувся до суду із позовом 16.09.2024 в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений до 30.06.2023, перебіг якого потім було зупинено 24.02.2022.
Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності).
Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.
Таким чином, якщо строк позовної давності сплив до 12.03.2020 р., то він не є таким, що автоматично продовжений.
Ураховуючи вищезазначені норми законодавства та висновки Верховного Суду, за платежами, строк виконання яких сторони визначили до 12.03.2017 р., строк позовної давності закінчився та не був продовжений, тобто згідно графіку платежів за всіма вимогами у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р., у тому числі за платежами згідно графіку з 04.06.2013 р. до 04.11.2015, який перервався 23.11.2015 р. (за вимогою про стягнення суми, які підлягала сплаті 04.03.2017 р. строк позовної давності закінчився 04.03.2020 р., тобто до установлення карантину).
Щодо наданої позивачем платіжної інструкції від 12.09.2024 р. на суму 195, 00 грн (а. с. 87), суд зауважує, що тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності, а тому така сплата відповідачем частково заборгованості після спливу строку позовної давності цей строк не перериває. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 648/3491/15-ц.
При цьому, суд враховує, що судом було встановлено, що відповідачем було сплачено заборгованість загалом на суму 8658, 36 грн. У той же час, судом не встановлено згідно виписок по особовим рахункам відповідача (а. с. 115-212), щоб відповідач сплачувала кошти за спірним договором після 23.11.2015 р., з огляду на що суд приходить до висновку, що платежі у період з 20.05.2015 р. до 23.11.2015 в будь-якому випадку могли стосуватися тільки зобов`язань зі сплати коштів за договором, які згідно графіку платежів мали бути сплачені до 23.11.2015 р., тобто такі кошти були сплачені за вимогами, за якими закінчився строк позовної давності.
За таких умов, оскільки що позивач не пропустив строк позовної давності тільки за вимогами про сплату платежів, які мали бути сплачені у період з 04.04.2017 р. до 04.08.2017 р. згідно графіку платежів: вимоги про погашення тіла кредиту від 04.04.2017 р. - 341, 32 грн., від 04.05.2017 р. 344, 59 грн., від 04.06.2024 р. - 347, 14 грн., від 04.07.2024 р. - 350, 24 грн., від 04.08.2024 р. - 341, 02 грн., всього на суму 1724,31 грн; вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом від 04.04.2017 р. - 14,63 грн., від 04.05.2017 р. - 11, 36 грн., від 04.06.2024 р. - 8, 81 грн., від 04.07.2024 р. - 5, 68 грн., від 04.08.2024 р. - 2,89 грн, всього на суму 43,37 грн, сума, що підлягає стягненню з відповідача за спірним договором становить 1767,68 грн. заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом.
Щодо стягнення 3 % річних суд зазначає про наступне.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.
Оскільки щодо вимог за платежами, які мали бути здійснені відповідачем у період з 04.07.2013 р. до 04.03.2017 р. позовна давність спливла, то і за додатковими вимогами про сплату 3 % річних позовна давність спливла.
Зазначене відповідає висновкам ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач бажає стягнути з відповідача 3 % річних за період з 02.06.2020 р. до 23.02.2022 р., що за вказаний період на суму заборгованості 1767,68 становить 91,74 грн ((1767,68 x 3 % x 213 : 366 : 100)+ (1767,68 x 3 % x 419 : 365 : 100)= 30,86+60,88 = 91,74).
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 1859,42 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно платіжної інструкції № 1538 від 12.12.2024 року позивачем було сплачено 3028 грн. судового збору (а. с. 52).
Тому на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у сумі 155,34 грн. (3028*5,13/100=155,3364).
Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Як зазначає позивач у позові, ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та детальний опис робіт буде надано протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі.
За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За змістом ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Оскільки станом на дату ухвалення рішення у справі такі докази позивачем надані не були, враховуючи, що позивач у позові заявив про подання таких доказів протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі, суд не вбачає підстав для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу, яке може бути вирішене в порядку, визначеному ст. 246 ЦПК України.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду відповідно до ст. 355 ЦПК України або через Щорський районний суд Чернігівської області відповідно до п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Суддя М.С. Чигвінцев