Справа № 570/4886/24
провадження № 2/570/267/2025
У Х в а л а

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши клопотання представника позивача про залишення без розгляду цивільного позову при проведенні підготовчого засідання цивільної справи за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

у с т а н о в и в:

покликаючись на виникнення перешкод у користуванні земельними ділянками представник позивача адвокат Йосип Ошурко у поданій до суду 23 вересня 2024 року позовній заяві просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками шляхом поперечного перерізання на території власної земельної ділянки та перекривання виходу з неї запірним пристроєм, а також стягнути сплачений судовий збір.

03 квітня 2025 року представник позивача адвокат Йосип Ошурко подав заяву про залишення позову без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

У поданій 03 квітня 2025 року до суду заяві представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Олексій Бурма у разі залишення позовної заяви без розгляду за заявою позивача просить стягнути з позивача витрати на професійну допомогу відповідача.

Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засідання.

Зважаючи на те, що їх з`явлення не визнане обов`язковим, враховуючи відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення по клопотанню, суд, беручи до уваги встановлені розумні строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути клопотання за їх відсутності та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, вважаючи їх достатніми для винесення рішення, суд прийшов до таких висновків.

Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви заявника - це форма завершення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, сама по собі подача заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, є правом позивача, яке не може бути обмежене судом, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України , яке не містить обмежень в його реалізації.

З огляду, у тому числі, на наслідки закриття провадження у справі, закон надає позивачу право відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу. Натомість законодавцем у чинному ЦПК встановлені певні процесуальні запобіжники, спрямовані на унеможливлення використання інституту залишення позову без розгляду для зловживання позивачем процесуальними правами. Залишення позову без розгляду з ініціативи позивача можливе лише на певній стадії судового процесу, а саме до початку розгляду справи по суті. Вказане правило є реалізацією вищенаведених принципів цивільного судочинства, спрямоване на дисциплінування сторін, в тому числі й позивача як ініціатора судового розгляду.При цьому метою таких дій є отримання можливості повторного звернення до суду з приводу того ж самого спору між тими самими сторонами.

У зв`язку з тим, що цивільний процес має диспозитивний характер та, враховуючи право особи, яка подала позовну заяву розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд вважає, що залишення без розгляду позовної заяви не суперечить чинному законодавству, а тому клопотання підлягає задоволенню.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (ч.2 ст.257 ЦПК).

Щодо заяви представника відповідача про стягнення з позивача понесених витрат на правову допомогу суд зазначає таке.

У ч.3 ст.257 ЦПК України визначено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно із ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги /ч.3 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України/.

Згідно з ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до чч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбаченим процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

При цьому Верховний Суд вказав, що із системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/64/23 (провадження № 61-8686св23).

Із системного тлумачення положень ч.5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України суд приходить до висновку, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Відповідач не надав доказів і матеріали справи таких не містять, що дії позивача є необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачем, як і відсутні докази про зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Крім того, у даній справі суд не встановив факту вчинення з боку позивача дій, які можна визнати необґрунтованими в розумінні ч.5 ст.142 ЦПК України.

У цій справі позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як власник земельної ділянки. Втім, ознайомившись з витребуваними доказами, позивач реалізував надане йому процесуальним законом право на залишення позову без розгляду на стадії до початку розгляду справи по суті. А отже, дії позивача є такими, що відповідають вимогам процесуального закону, а тому вони не можуть вважатись недобросовісними.

Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву, в якому виклав свою позицію (незгоду) із заявленими позовними вимогами, проте такі дії відповідача не можуть свідчити про необґрунтованість поданого позивачем позову, адже у відзиві викладається суб`єктивна думка відповідача та його бачення вирішення спору чи повідомлення про відсутність спору із позивачем.

Суд зазначає, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, а оцінка доказів, що надавались на підтвердження та/чи спростування заявлених позовних вимог здійснюється судом за його внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність матеріалами справи необґрунтованих дій позивача при поданні позовної заяви та заяви про залишення позову без розгляду, а отже заява відповідача про стягнення з позивача витрат відповідача на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що суд встановив недоведеність матеріалами справи необґрунтованих дій позивача, що є самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу, суд не вдається до оцінки доведеності та співмірності вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

На підставі наведеного, керуючись п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

залишити без розгляду цивільний позовОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олексія Бурми про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір Н.В.