УХВАЛА

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 757/36994/24

провадження № 61-2769ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Національного банку України на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року у м. Києві та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом Феррекспо АГ до Національного банку України, ОСОБА_1 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Приватне акціонерне товариство «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа-цінні папери» про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року представник Феррекспо АГ звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зняти арешт з належного Феррекспо АГ майна, накладений згідно з постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10 липня 2024 року про арешт майна боржника, на 152830000 штук простих іменних акцій, номінальною вартістю 9,96 грн за 1 (одну) акцію ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», що складає 49,3 % акцій.

Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 21 серпня 2024 року відмовив у відкритті провадження у справі за позовом Феррекспо АГ до Національного банку України, ОСОБА_1 треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», ТОВ «Основа-цінні папери» про зняття арешту з майна.

Ухвала суду мотивована тим, що оскарження рішення виконавця, в даному випадку постанови про арешт, у порядку виконання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства шляхом подання позовної заяви, а має розглядатися в порядку визначеному Розділом VII ЦПК України, тобто шляхом звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання ним судового рішення, як встановлено статтями 448, 449 ЦПК України.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу Феррекспо АГ задовольнив. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що стягувачем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 є Національний банк України, а боржником ОСОБА_1 Компанія Феррекспо АГ (Ferrexpo AG) не є ні стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1, ні будь-яким іншим його учасником. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) й виникають із цивільних правовідносин, а тому можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

Отже, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою та боржником у виконавчому провадженні (за виконавчим листом у цивільній справі) з примусового виконання рішення, то справа щодо зняття арешту з майна Компанії Феррекспо АГ (Ferrexpo AG),який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, ухваленого у порядку цивільного судочинства, також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

04 березня 2025 року Національний банк України, через підсистему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року в указаній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, на виконання виконавчого листа № 761/709/16 виданого Шевченківським районним судом м. Києва 26 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 суми грошових коштів. Боржником у виконавчому провадженні визначений ОСОБА_1 , стягувачем Національний Банк України.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10 липня 2024 року накладено арешт на майно боржника, на 152830000 штук простих іменних акцій, номінальною вартістю 9,96 грн за 1 (одну) акцію ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», що складає 49,3 % акцій.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Одним із засобів юридичного захисту прав сторін виконавчого провадження під час проведення виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають під час примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 2-186/05 (провадження № 61-5001св24) зробив висновок, що у частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 913/567/19 (913/176/20) зазначено, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто названа норма є спеціальною, у якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Враховуючи встановлену судами попередніх інстанцій, на підставі належних та допустимих доказів, приналежність арештованого майна на праві власності позивачу та відсутність оспорювання або невизнання такого права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа вправі звернутися до суду з позовом як про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт і зняття з нього арешту, так і з позовом лише про зняття з такого майна арешту.

Отже, встановивши правову природу правовідносин, які виникли між учасниками справи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано керувався тим, що Компанія Феррекспо АГ (Ferrexpo AG), яка не є стороною виконавчого провадження, однак вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, вправі звернутися до суду з позовом про зняття арешту з цього майна.

Таким чином, врахувавши, що позивач не є суб`єктом права на подання скарги в порядку статті 447 ЦПК України, не наділений правомочністю звертатися зі скаргою на дії та рішення державного виконавця, апеляційний суд правильно виснував, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі за положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець на стадії виконання судового рішення використав свої повноваження щодо накладення арешту на майно боржника, а Компанія Феррекспо АГ (Ferrexpo AG) не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, однак фактично оскаржує таке рішення державного виконавця, то в такому правовому відношенні державний виконавець діє як публічна посадова особа, а отже, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19 (провадження № 11-669апп19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для визначення юрисдикції спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби під час накладення арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися у порядку цивільного / господарського судочинства як такі, що виникають із цивільних правовідносин.

Підставою цього позову Компанії Феррекспо АГ (Ferrexpo AG) визначила наявність арешту, накладеного державним виконавцем на майно, яке, за доводами позивача, належить на праві власності йому, а не боржникові, в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у цивільній справі № 761/709/16-ц щодо стягнення грошових коштів з боржника - фізичної особи ОСОБА_1 . Тобто спір у цій справі стосується порушеного речового права позивача на майно.

Отже, враховуючи предмет і підстави позову, визначене позивачем коло учасників справи та зміст позовних вимог, цей спір не є публічно-правовим, оскільки за своєю природою він є приватноправовим спором, а отже, повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16, від 22 квітня 2019 року у справі № 661/624/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 806/932/16 та у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 818/337/17, від 08 червня 2021 року у справі № 913/567/19 (913/176/20).

Доводи касаційної скарги про те, що за положеннями частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, однак позивач заявляє лише вимогу про зняття арешту та не заявляє вимогу про право власності на арештоване майно, не заслуговують на увагу, оскільки у разі, якщо позивач є власником майна, то йому не треба заявляти позовну вимогу про визнання права власності на це майно, у цьому випадку вирішується лише вимога про зняття арешту з майна (постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20 (провадження № 61-14361св24).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 917/2267/14, від 03 липня 2019 року у справі № 826/14603/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 805/4199/16-а, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У справах № 826/14603/17 і № 805/4199/16-а позивач, який не був стороною виконавчого провадження, звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника, вважаючи, що виконавець не мав права накладати арешт на майно, яке боржник передав в іпотеку позивачу, оскільки за законом іпотекодержатель має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Натомість у справі, яка переглядається, спірні правовідносини стосуються зняття арешту з майна і з позовом звернулася особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить на праві власності їй, а не боржникові.

У справі 917/2267/14 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки ГПК України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Водночас необхідно зауважити, що ці висновки зроблені за суттєво інакших фактичних обставин справи, позаяк у них був відсутній спір про право, враховуючи, що скаржник, який не був стороною виконавчого провадження, просив скасувати постанову приватного виконавця про накладення арешту на грошові кошти боржника, розміщені на рахунку скаржника та сплачені боржником як передоплата за договором про постачання електричної енергії.

Натомість у справі, яка розглядається, спір стосується порушеного речового права позивача на майно, тому суд апеляційної інстанції правильно визначив, що цей спір має приватноправовий характер.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)).

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для направлення цієї справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, а, отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування апеляційним судом норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК Українипередбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК Україниу разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК Українивизначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національного банку України на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року у м. Києві та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом Феррекспо АГ до Національного банку України, ОСОБА_1 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Приватне акціонерне товариство «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», Товариство з обмеженою відповідальністю «Основа-цінні папери» про зняття арешту з майна.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

Ухвала відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Петровим Є. В.