Провадження № 2-др/521/41/25
«02» квітня 2025 р. м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі
головуючого судді Роїк Д.Я.,
при секретарі Гончаревській І.В.
за участі представника відповідача адвоката Свиди К.В.,
розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Свиди Катерини Володимирівни про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом Адвокатського об`єднання «Мережа права» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором,
В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом Адвокатського об`єднання «Мережа права» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2025 року (повне рішення складено 21 березня 2025 року) у задоволенні позову АО «Мережа права» було відмовлено.

16 березня 2025 року від представника відповідача адвоката Свиди К.В. до через систему «Електронний суд» надійшла заява про стягнення судових витрат, в якій вона просить суд стягнути з АО «Мережа права» витрати відповідача на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у розмірі 40000,00 грн.

26 березня 2025 року через систему «Електронний суд» позивачем подано клопотання про залишення без задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, в якому він просить відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в повному обсязі, оскільки вимога про стягнення витрат у розмірі 40000,00 грн. є передчасною.

У відповідності до ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

В судове засідання 02 квітня 2025 року позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином.

Представник відповідача адвокат Свида К.В. в судовому засіданні заяву про стягнення витрат на правничу допомогу підтримала в повному обсязі.

Суд, розглянувши заяву про стягнення судових витрат, вислухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заяву слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення увалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У відзиві на позов (першій заяві по суті) представник Файзулліної О.В. зазначала, що судові витрати відповідача складатимуться з витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 40000,00 грн.

До закінчення судових дебатів у справі представник відповідача повідомила суд, що докази понесення судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано договір про надання правничої допомоги від 15 березня 2024 року, додаткову угоду №1 від 28 жовтня 2024 року до договору, виписку з ЄДР на АО «Паверлекс», звіт про обсяг наданих послуг у справі №521/10963/24, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2074, платіжні інструкції № від 12 листопада 2024 року, №@2PL470380 від 01 квітня 2025 року. Також в матеріалах справи наявний ордер ВН №110477 від 30 жовтня 2024 року на ім`я Свиди К.В. на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що 15 березня 2024 року між Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання правничої допомоги б/н, предметом якого є захист прав та представництво інтересів клієнта з приводу вимог Адвокатського об`єднання «Мережа права» до клієнта по сплаті грошових коштів за Договором про надання правової (правничої) допомоги №/1 від 03.08.2023, а також перед юридичними та фізичними особами з питань, які пов`язані та виникають при захисті інтересів клієнта у вказаному спорі.

Правнича допомога відповідно до п. 1.3 договору надається, зокрема, у вигляді консультацій та роз`яснень з юридичних питань, складання позовів, в тому числі зустрічних, заяв, скарг, відзивів клопотань та інших документів правового характеру, здійснення представництва та ведення справ в суді, інші види юридичної допомоги, що не передбачені цим договором, однак є необхідними для його належного виконання.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що розмір гонорару та порядок його сплати регулюється окремим додатком до цього договору.

28 жовтня 2024 року між АО «Паверлекс» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до Договору від 15 березня 2024 року про надання правничої допомоги, відповідно до якої за надання правничої допомоги під час розгляду цивільної справи №521/10963/24 в Малиновському районному суді м. Одеси за позовом Адвокатського об`єднання «Мережа права» до клієнта про стягнення суми заборгованості за договором, клієнт сплачує гонорар у розмірі 40000,00 грн.

Вказана сума сплачується наступним чином: 20000,00 грн. клієнт сплачує протягом 15 календарних днів з дня укладення даної Додаткової угоди, іншу частину у розмірі 20000,00 грн. клієнт сплачує протягом 15 календарних днів з моменту прийняття рішення у справі №521/10963/24 судом першої інстанції.

Отже додатковою угодою до договору передбачено сплату фіксованого розміру гонорару за надання правничої допомоги, при цьому вона містить відкладальну обставину, згідно з якою друга частина гонорару сплачується протягом 15 календарних днів після прийняття рішення у справі.

Рішення у справі, яким було відмовлено у задоволенні позову, було ухвалено 11 березня 2025 року, повне рішення складено 21 березня 2025 року.

12 листопада 2024 року відповідно до платіжної інструкції № ОСОБА_1 було сплачено на рахунок АО «Паверлекс» частину гонорару у розмірі 20000,00грн., призначення платежу «Оплата гонорару за правничу допомогу згідно з додатковою угодою №1 від 28.10.2024 до Договору про надання правничої допомоги від 15.03.2024 б/н».

Також в матеріалах справи наявна платіжна інструкція №@2PL470380 від 01 квітня 2025 року про сплату 10000грн., призначення платежу «Сплата за правничу допомогу згідно з додатковою угодою №1 від 28.10.2024 до Договору про надання правничої допомоги від 15.03.2024 б/н».

Під час розгляду справи в Малиновському районному суді м. Одеси інтереси відповідача ОСОБА_1 представляла адвокат Свида К.В., яка відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є членом АО «Паверлекс».

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 21.03.2019 у справі № 914/359/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 23.03.2021 у справі № 903/330/20, від 18.11.2021 у справі № 918/370/21, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21, від 30.11.2021 у справі № 925/331/20, від 19.01.2022 у справі № 910/1344/19, від 03.02.2022 у справі № 910/17183/20 Верховний Суд виходить з того, що коли договір про надання правової допомоги передбачає фіксований розмір гонорару, то акт прийняття-передачі робіт (послуг) або звіт адвоката мож е не містити кількість часу, витраченого адвокатом на надання послуг, фіксований розмір гонорару виключає необхідність зазначення адвокатом відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної дії виконаної ним на захист інтересів свого клієнта.

В матеріалах справи наявний звіт про обсяг наданих адвокатським об`єднанням «Паверлекс» послуг з надання правничої допомоги по договору б/н від 15.03.2024 у справі №521/10963/24, підписаний ОСОБА_1 без зауважень до обсягу та якості наданих послуг.

З наданого звіту вбачається, і це підтверджується наявними у справі матеріалами, що адвокатом Свидою К.В. були складені та через підсистему «Електронний суд» подані відзив на позов та клопотання про залишення позовної заяви без руху через невідповідність позовної заяви вимогам ст. ст.14, 175 ЦПК України від 31 жовтня 2024 року, клопотання від 28 листопада 2024 року та 05 грудня 2024 року про приєднання документів до матеріалів справи, 10 березня 2025 року - заперечення проти приєднання поданих позивачем письмових доказів та щодо тлумачення позивачем умов договору.

Також адвокатом 28 жовтня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 був направлений адвокатський запит, відповідь на який наявна в матеріалах справи.

13 грудня 2024 року у зв`язку з неявкою інших учасників справи адвокатом Свидою К.В. через канцелярію суду було подано заяву про розгляд у відсутність, в якій вона просила відмовити у задоволенні позову, 11 березня 2025 року адвокат Свида К.В. приймала участь в судовому засіданні з розгляду справи по суті.

Верховний Суд у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Таким чином для розподілу витрат на професійну правничу допомогу за наслідками розгляду справи не має значення відповідно до положень п. 1 ч.2. ст. 137 ЦПК України факт повної оплати обумовленої договором суми гонорару.

При цьому зменшення розміру витрат на правничу допомогу на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України допускається за клопотанням іншої сторони.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 4 цієї статті визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства, встановлених п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є принцип диспозитивності.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Для принципу диспозитивності характерним є визначальний вплив волевиявлення сторін та їх процесуальних ініціатив на результати процесуальної діяльності суду у межах судової справи.

Від позивача до суду 26 березня 2025 року надійшло клопотання про залишення без задоволення заяви представника відповідача про стягнення судових витрат, як такої, що заявлена передчасно.

З огляду на принцип диспозитивності суд не може за власною ініціативою та на власний розсуд розцінювати клопотання позивача про залишення заяви про стягнення судових витрат без задоволення як клопотання про зменшення розміру витрат, тим більше, що позивач не просить суд зменшити витрати.

З цього приводу суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо розподілу судових витрат, викладену в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц: «Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони…»

Суд зазначає, що позивач не клопотав про зменшення судових витрат, а також не надав доказів їх не співмірності відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

Положеннями пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій (постанови Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №910/3508/22, від 04.09.2024 у справі №906/1311/23, від 08.11.2023 у справі №635/1668/22, від 13.03.2024 у справі №922/1344/23).

Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.

З урахуванням попередньої поведінки самого позивача суд критично оцінює твердження позивача про необґрунтованість гонорару, передбаченого додатковою угодою №1 до договору у розмірі 40000,00 грн. за надання правничої допомоги під час розгляду даної справи в суді. Оскільки звернувшись з позовом про стягнення 50000,00 грн. за надану відповідачу адвокатським об`єднанням «Мережа права» правничу допомогу, позивач доводив суду, що відповідач має сплатити 50000,00 грн. за надані послуги, що полягали у направленні до органів ІНФОРМАЦІЯ_2 адвокатського запиту єдиного змісту.

Суд зазначає, що обсяг наданих відповідачу послуг та складених документів АО «Паверлекс» під час розгляду даної справи в суді вочевидь перевищує обсяг наданих послуг позивачем, за надання яких він вимагав від відповідача сплати 50000,00грн.

Відтак доводи позивача є такими, що суперечать його попередній поведінці, що є недопустимим.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Виходячи з основної засади цивільного судочинства щодо відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, враховуючи складність справи, пропорційність витрат до обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для відповідача, а також суперечливу поведінку позивача стосовно визначення розумної вартості наданих послуг, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Свиди Катерини Володимирівни про ухвалення додаткового рішення -задовольнити частково.

Стягнути з Адвокатського об`єднання «Мережа права» (65062, м. Одеса, вул.Генуезька, буд. 26-В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 (тридцять тисяч )гривень 00 коіпйок.

У задоволенні решти частини вимог відмовити.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року

Суддя Д.Я. Роїк