Дата документу 02.04.2025 Справа № 335/2025/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2025/24 Головуючий у 1 інстанції Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/687/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання додаткового строку для прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_3 адвокат Соколовська О.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Посилалась на те, що позивач зареєстрована та проживає в державі АДРЕСА_1 .

13.04.2021 батьком позивача ОСОБА_4 було, неначебто, складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 441.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 у віці 85 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 24.09.2021.

На підставі заповіту, відповідач вступив у право спадкування та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим позивач втратила право на спадкування як спадкоємиця першої черги. На даний час в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту.

Про факт смерті позивачу стало відомо відразу після смерті батька, у зв`язку з чим була видана довіреність на ім`я адвоката Карпенка С.В., ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі якої ОСОБА_6 уповноважила адвоката оформити спадкові права після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримати свідоцтво на спадщину та будь-які інші необхідні документи.

Дане рішення було прийнято позивачем у зв`язку з постійним місцем проживання в державі Ізраїль та наявності лікарської заборони користуватися повітряним транспортом, що підтверджується медичним документом клініки «Меюхедет» від 29.11.2023, виданої лікарем ОСОБА_7 . Адвокатом Карпенко С.В. не виконано доручення позивача, у зв`язку з чим, позивач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. На даний час триває розгляд дисциплінарної справи відносно адвоката Карпенка С.В. в КДКА Запорізької області.

В подальшому позивач звернулася до іншого адвоката Соколовської О.В. з метою отримання правової допомоги у реалізації спадкових прав після смерті батька, у зв`язку з чим було видано довіреність на представництво інтересів позивача.

Представник позивача вказує, що ще до введення воєнного стану на території України, позивачем було вчинено ряд дій задля прийняття спадщини та волевиявлення щодо такого прийняття, у позивача з`явилося відразу після смерті батька. Так, у позивача є всі законні та об`єктивні підстави для поновлення строку для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що строк для прийняття спадщини після смерті батька, до початку введення воєнного стану на території України, не сплинув.

08.02.2024 позивач звернулася до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. з заявою про прийняття спадщини.

Проте, приватним нотаріусом надано роз`яснення № 89/02-14 від 12.02.2024 щодо оформлення спадщини, на підставі якого повідомлено позивача, що вона не звернулася до нотаріальної контори вчасно, не надала документи, на підставі яких остання має право на обов`язкову частку та не продовжила строк на прийняття спадщини в судовому порядку, у зв`язку з чим, свідоцтво право на спадщину їй видати неможливо.

Просили надати ОСОБА_6 - спадкоємиці за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий строк для прийняття спадщини. Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року задоволено позовні вимоги.

Визначено ОСОБА_3 спадкоємиці за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 додатковий строк для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини тривалість два місяці, починаючи з дати набрання судом рішення законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 19.02.2025 року подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не встановив наявність реальності наведених позивачкою поважних причин пропуску строку на звернення з заявою про прийняття спадщини; не врахував низку правових висновків викладених в постановах Верховного Суду; не встановив наявність повноважень у представника позивачки на звернення до суду з позовом; проігнорував значний термін, що минув від моменту смерті спадкодавця до моменту звернення позивачки з позовною заявою.

05 березня 2025 року від представника ОСОБА_6 ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

10 березня 2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якому просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було заявлено відмови від спадщини, та вона мала намір у отримання спадщини після смерті батька, ОСОБА_6 довела наявність поважних причин пропуску строку для звернення з заявою про прийняття спадщини, а відповідачем зазначені обставини належними доказами не спростовані.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 у віці 85 років, про що складено відповідний актовий запис № 978, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 24.09.2021, після смерті якого відкрилась спадщина.

Факт родинних відносин між позивачкою та її померлим батьком підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 .

Після смерті батька, 11.10.2021 позивачем була видана довіреність № 145/2021 на ім`я адвоката Карпенка С.В., ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі якої ОСОБА_6 уповноважила адвоката оформити спадкові права після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав в Україні, отримати свідоцтво на спадщину та будь-які необхідні документи.

Вказане рішення було прийнято позивачем у зв`язку з постійним місцем проживання в державі Ізраїль та наявності лікарської заборони користуватися повітряним транспортом, що підтверджується медичним документом клініки «Меюхедет» від 29.11.2023, виданої лікарем ОСОБА_7 .

Проте адвокатом Карпенко С.В. не виконано доручення позивача, у зв`язку позивач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Вищевказана довіреність була скасована позивачем, про що на ім`я адвоката Карпенко С.В. складено повідомлення від 19.04.2023.

В подальшому позивач звернулася до іншого адвоката Соколовської О.В. з метою отримання правової допомоги у реалізації спадкових прав після смерті батька, у зв`язку з чим було видано довіреність на представництво інтересів позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померлим батьком позивача ОСОБА_4 був складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 441. На підставі заповіту відповідач вступив у право спадкування та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим позивач втратила право на спадкування як спадкоємиця першої черги, однак позивачем оскаржується виданий заповіт.

16.01.2024 позивачем підписано заяву, яка була посвідчено нотаріусом в Державі Ізраїль 16.01.2024 та зареєстрована в реєстрі, відповідно до якої ОСОБА_9 вказує про смерть батька, залишення на день його смерті спадкового майна та відкриття спадщини та те, що цю спадщину вона приймає.

Вказана заява була прийнята та зареєстрована приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 08.02.2024. Отже позивач звернулася до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. з заявою про прийняття спадщини.

Листом приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 12.02.2024 № 89/02-14, ОСОБА_9 надано роз`яснення щодо оформлення спадщини від 12.02.2024, в якому зазначено, що ОСОБА_6 не звернулася до нотаріальної контори вчасно, не надала документи, на підставі яких остання має право на обов`язкову частку та не продовжила строк на прийняття спадщини в судовому порядку, у зв`язку з чим видати свідоцтво право на спадщину неможливо.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина 1 ст. 1222).

Згідно зі ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

При виборі і застосуванні вказаних норм права стосовно встановлення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суд враховує висновки щодо їх застосування, викладені в постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 645/7452/19, де зауважується, що відсутність офіційних даних, а відтак достовірних відомостей про смерть саме конкретної особи є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертається увага на те, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України; у резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини; додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття

спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до пливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В обґрунтування пропуску прийняття спадщини представник позивача зазначає, що позивач, враховуючи постійне місце свого проживання в державі Ізраїль, звернулась до адвоката Карпенка С.А. та видала на його ім`я довіреність, на підставі якої уповноважила останнього бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої підпорядкованості та формі власності, перед усіма фізичними та юридичними особами, в тому числі в державних органах, органах нотаріату тощо; оформити спадкові права за законом або за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав в Україні, отримати свідоцтво про право на спадщину та будь-які необхідні документи.

Разом з цим, адвокатом доручення позивача виконано не було, у зв`язку з чим позивач була вимушена скасувати видану довіреність та з метою отримання правової допомоги у реалізації спадкових прав після смерті батька, звернутися до іншого адвоката Соколовської О.В., у зв`язку з чим нею було видано довіреність на представництво інтересів позивача.

ОСОБА_6 , в інтересах якої дії адвокат Соколовська О.В. звернулась до дисциплінарної палати КДКА Запорізької області на дії адвоката ОСОБА_10 .

Рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Запорізької області № 4-994-2024 від 25.04.2024, встановлено факт, порушення зі сторони адвоката Карпенка С.В., що здійснював інтереси позивача в момент прийняття спадщини, за скоєння дисциплінарного поступку застосовано до адвоката ОСОБА_10 дисциплінарне стягнення у вигляді попередження.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача не була подана нотаріусу своєчасно від незалежних від неї причин, а дії щодо прийняття спадщини були виконані вчасно.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності позивачки на похованні її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначене не впливає на суть спірних правовідносин.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо не долучення до позову копії постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, оскільки матеріали справи містять роз`яснення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу від 12.02.2024 року №89/02-14 щодо оформлення спадщини, в тексті якого зазначено «Ви, ОСОБА_11 , не звернулись до нотаріальної контори вчасно, не надали документів, за якими Ви, згідно статті 1241 Цивільного кодексу України, маєте право на обов`язкову частку та не продовжили строк на прийняття спадщини в судовому порядку, видати свідоцтво про право на спадщину за законом неможливо», що фактично є відмовою у вчиненні нотаріальної дії.

Доводи апеляційної скарги щодо звернення позивачки до суду зі значним пропуском строку, колегія судів вважає неналежними, оскільки саме пропуск встановленого законом строку на прийняття спадщини і є підставою для звернення до суду з позовом.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Зазначений висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені у постановах: від 04.11.2015 № 6-1486цс15, від 26.09.2012 № 6-85цс12.

Твердження апеляційної скарги, що позивачка не була позбавлена можливості своєчасно звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини в період з 24.09.2021 року по 25.06.2022 року колегія суддів оцінює критично, оскільки, матеріали справи містять докази здійснення дій спрямованих на своєчасне звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а саме позивачка 11 жовтня 2021 року, тобто менше аніж через 1 місяць, звернулась до адвоката Карпенка С.А. та видала на його ім`я довіреність, на підставі якої уповноважила останнього бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях будь-якої підпорядкованості та формі власності, перед усіма фізичними та юридичними особами, в тому числі в державних органах, органах нотаріату тощо; оформити спадкові права за законом або за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав в Україні, отримати свідоцтво про право на спадщину та будь-які необхідні документи.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги, щодо відсутності у адвоката Соколовської О.В. повноважень здійснювати представництво інтересів позивачки в суді, оскільки відповідно до Договору №14/11/23-01 про надання адвокатом правової допомоги від 14 листопада 2023 року позивачка надала адвокату Соколовській О.В. право представляти її інтереси, зокрема, в судових установах, районних судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях (т. 1, а.с.9).

Окрім цього, безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів критично оцінює твердження апеляційної інстанції щодо порушення права скаржника на спадкування за заповітом, оскільки предметом позову у цій справі є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, питання щодо самого спадкування не є предметом розгляду цієї справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Колегія суддів, оцінивши зібрані у справі докази, як в цілому, так і окремо, вважає доведеним факт наявності у позивачки поважних причин пропуску строку для звернення з заявою про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: