Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8754/24
Провадження №2/711/242/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Тищенко А.А.,

за участю представника

Черкаської окружної

прокуратури прокурора Дячкової Л.В.,

представника позивача

за довіреністю Слинька М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що Черкаська міська рада є власником земель м. Черкаси на праві комунальної власності на підставі Закону України № 5245-17 від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Встановлено, що згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.07.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на громадський будинок, загальною площею 29,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773), за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено: технічний паспорт серія та номер НОМЕР_1 від 16.07.2019 (виданий ФОП ОСОБА_2 ), договір дарування кіоску від 10.07.2006.

Так, відповідно до договору дарування кіоску від 10.07.2006 вбачається, що ОСОБА_3 передає у власність (дарує) ОСОБА_1 кіоск, загальною площею 9,0 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 на перехресті бульв. Т.Г. Шевченка та АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як зазначено, вказаний договір дарування нотаріально не посвідчений та незрозуміло, яке він має відношення до об`єкту нерухомості на розі АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 .

Крім цього, зазначено, що за результатами опрацювання загальнодоступних даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua), відсутня інформація про наявність дозвільних документів на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Проте, державним реєстратором КП «Реєстраційний-центр» Каленчуком М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2019 №47809916 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, підставою для виникнення права власності на вищевказаний громадський будинок та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно став технічний паспорт і договір дарування.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого права приватної власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості та фізичне зайняття ним земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду м. Черкаси права володіння спірним майном, проте, неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже, суперечить інтересам суспільства в цілому. Недотримання встановлених законодавством вимог до розміщення тимчасових споруд погіршує умови для життєдіяльності територіальної громади в цілому та кожного її члена окремо, може загрожувати протипожежній, санітарній та екологічній безпеці тощо, безпеці учасників дорожнього руху та відвідувачів таких споруд, негативно впливає на безпечні для життя і здоров`я умови перебування на території відповідного населеного пункту, створює ризики настання аварій, інших надзвичайних ситуацій. Відтак, дотримання встановленого законом порядку провадження підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці становить публічний (суспільний) інтерес її громади.

З огляду на викладене, подані для державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомості та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності не можуть слугувати правовою підставою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна та підтверджувати відповідність заявлених прав поданим документам, а також державної реєстрації такого права, а тому, як на думку позивача, вбачається незаконне розміщення нежитлової будівлі та незаконність реєстрації права приватної власності.

На думку позивача (прокурора), державним реєстратором не були виконані вимоги законодавства, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на громадський будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі поданих документів (технічний паспорт, договір дарування). Тобто, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Зазначено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як вказано у позові, такий наказ відсутній.

Згідно інформації Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 15.10.2024 № 15161/23459-01-11 наказ про присвоєння адреси об`єкту нерухомості не приймався.

Враховуючи, що ОСОБА_1 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Враховуючи зазначені вимоги Закону, а також те, що ОСОБА_1 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подано документи, на підставі яких право приватної власності не підлягало реєстрації, то це позивач оцінює як відсутність належних документів, а тому вважає, що у відповідача не виникало право власності на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Як вказується у позовній заяві, спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали.

Спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали. Оскільки Черкаська міська рада, як власник земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності ОСОБА_1 на самочинно збудований об`єкт, то задоволення позовних вимог щодо зобов`язання його знести, узгоджується із положеннями земельного та цивільного законодавства.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Позивач вказує, що документи на підтвердження реєстрації права власності, чи оренди за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, як вважає позивач, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні.

Позивач вказує, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. На думку позивача, спосіб захисту ним обрано вірно.

Звернення прокурора з цим позовом лежить у площині здійснення контролю за використанням земель комунальної власності та відновлення майнового інтересу територіальної громади, а отже й держави у питанні отримання максимального ефекту від використання земельної ділянки комунальної власності, зайнятої самовільно збудованим об`єктом нерухомості, державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 (яка сама по собі, за відсутності визначених законом підстав, не свідчить про виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна).

Легітимною метою цього позову є контроль за користуванням земельною ділянкою, що належить територіальній громаді м. Черкаси. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості та фізичне зайняття ним земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду м. Черкаси права володіння спірним майном, проте, неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже, суперечить інтересам суспільства в цілому.

Об`єктивна констатація недобросовісності ОСОБА_1 , як вказує позивач, виключає наявність критерію непропорційності втручання у право на володіння майном, відсутності справедливого балансу між інтересами суспільства й приватними інтересами відповідача у фактичному володінні спірною земельною ділянкою.

На думку позивача (прокурора), приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим майном громадською будівлею по АДРЕСА_1 не перевершують загальні інтереси територіальної громади м. Черкаси у контролі за комунальним майном. Відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку зі знесенням тимчасової споруди.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Позивач вважає, що строки позовної давності ним не порушені.

Таким чином, позивач просить суд, - усунути перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради () у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) за ОСОБА_1 ; усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773). Стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідачем ОСОБА_1 через представника адвоката Сененко К.В. подано відзив на позов, який прийнятий судом. Зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2006, ОСОБА_1 є власником металевого кіоску, загальною площею 22 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вважає, що сторони цього договору досягли згоди з істотних умов договору і відповідач став власником нежитлового приміщення торгового павільйону, загальною площею 29,8 кв.м. Відповідно до довідок міського управління земельних ресурсів та Державного агентства земельних ресурсів, земельна ділянка на розі АДРЕСА_4 , площею 22 кв.м відноситься до земель комерційного використання. За даними довідки управління містобудування виконкому Черкаської міськради відсутні обмеження та обтяження землекористування на земельну ділянку, площею 22 кв.м. і є можливість надати ОСОБА_1 її у користування на умовах оренди. Заперечень проти оформлення земельної ділянки, площею 22 кв.м ПП ОСОБА_1 під існуючий павільйон немає. Відповідачем через ФОП ОСОБА_4 було виготовлено технічний паспорт на кіоск, тимчасову споруду на з/б стрічковому фундаменті, загальною площею 29,8кв.м.

Також зазначено, що 17.07.2019 державним реєстратором Каленчуком М.А. зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на громадський будинок за адресою: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , загальною площею 29,8кв.м. При цьому, реєстратором помилково вказано: «договір дарування» замість: «договору купівлі-продажу», однак прізвище нотаріуса зазначено вірно, а тому це є технічною помилкою.

Відповідач вважає, що державний реєстратор здійснив оформлення права власності на нерухоме майно в порядку, передбаченому законодавством України, не порушуючи встановлену процедуру.

Крім того, зазначено, що вимоги про скасування рішення державного реєстратора не підлягають до задоволення. Також, 05.08.2008 ОСОБА_1 звертався до Черкаської міської ради із заявою, якою просив надати йому земельну ділянку на цією адресою в оренду на 10 років. Крім того, і 21.03.2016 ним до міськради подано заяву про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Рішенням Черкаської міської ради від 13.05.2016 №2-622 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Між тим, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.11.2016 (справа №712/8359/16-а) це рішення міськради скасоване. Після цього ОСОБА_1 неодноразово звертався до міськради з метою укладення договору оренди земельної ділянки, а тому вважає, що міська рада знала про те, що на спірній ділянці розташований кіоск, а тому й знала про цільове використання зазначеної ділянки з 13.05.2016 та не уклала договір оренди земельної ділянки, та не заявляла про протиправне користування та розпорядження нею.

Крім того, вказує, що відповідач сплачує орендну плату на землю і, отримуючи такі кошти, Черкаська міська рада не заявляла про порушення відносно неї і ОСОБА_1 правомірно розраховував на добросовісність та розумність у відносинах з Черкаською міською радою. Приписи про усунення порушень ОСОБА_1 не видавались.

Відповідач вважає, що позивач підтверджує факт того, що громадський будинок кіоск є нерухомим майном, а не тимчасовою спорудою.

Отже, як на думку відповідача, позовні вимоги є протиправними та незаконними.

Також, відповідач вважає, що позивачем порушені строки позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки Черкаській міській раді ще 13.05.2016 стало відомо про порушення її прав. Вважає, що прокурор не довів того факту, що він не міг дізнатись про порушення права власності Черкаської міської ради на спірну земельну ділянку у межах позовної давності.

Відповідач вказує у відзиві про те, що спір у цій справі виник в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Черкаси є учасником зобов`язальних відносин та стороною спору. Відповідно, наявність зобов`язальних відносин унеможливлює пред`явлення негаторного позову.

Отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, відповідач просить суд, застосувати строки позовної давності; відмовити у задоволенні позову повністю; судові витрати залишити за позивачем.

Черкаською міською радою через представника подано відповідь на відзив, яка прийнята судом. Просить позовні вимоги задовольнити. Зазначено, що з поданих державному реєстратору документів, жоден не надавав права на проведення державної реєстрації прав і реєстратором не було перевірено відповідність заявлених прав в порядку, передбаченому ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, за відповідачем було зареєстровано право власності на майно як об`єкт нерухомості, в той час як це майно не має ознак нерухомості, а є по своїй суті тимчасовою спорудою, а тому проведення такої реєстрації суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Предметом договору був не об`єкт нерухомості, а тимчасова споруда, речові права на яку не підлягають державній реєстрації в силу законодавчих приписів.

Зазначено, що державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності на кіоск, що суперечило чинному законодавству, а також на підставі суперечливих документів, які не вказували на набуття відповідачем права власності на спірний об`єкт, а тому таке рішення державного реєстратора підлягає до скасування.

Представник відповідача у відзиві зазначає про наявність зобов`язальних відносин між Черкаською міською радою та ОСОБА_1 , що унеможливлює пред`явлення негаторного позову. Однак, вважає, що відповідачем не вказано, на підставі чого він дійшов до таких висновків та, про які зобов`язальні відносини йде мова.

Звернення із вимогою про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду, переслідує легітимну мету, оскільки така споруда була збудована за відсутності дозвільної документації на земельній ділянці, яка не була відведена для здійснення цієї мети, що порушує права землевласника, територіальної громади м. Черкаси.

Вважає, що в даній справі прокуратурою обрано належний спосіб захисту, оскільки земельна ділянка, на якій розміщено спірний об`єкт із володіння територіальної громади не вибувала, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права оренди відповідача на вказану земельну ділянку. Порушення інтересів держави в особі територіальної громади полягає в фактичному її зайнятті відповідачем та її обтяження наявністю запису про нерухоме майно, розміщене на ній, що створює перешкоди позивачу ефективно користуватися та розпоряджатись належною земельною ділянкою в інтересах територіальної громади.

Вважає посилання представника відповідача на застосування «принципу мовчазної згоди» та Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» безпідставними.

Таким чином, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 14.11.2024 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні прокурор Черкаської окружної прокуратури Дячкова Л.В. підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви та наявні докази. Крім того, просила стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 4844 грн. 80 коп. Також, зазначила, що доводи, які викладені стороною відповідача у відзиві, є безпідставними. Вважає, що відповідачем не доведено обставин про те, що він мав дозвіл на будівництво, не доведено обставин щодо введення об`єкта в експлуатацію; йому було відмовлено у розробці документації; право користування земельною ділянкою у відповідача відсутнє. Відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка і вчинене незаконне будівництво; договір дарування стосується кіоску і не дає підстав вважати, що цей договір має відношення до об`єкту по АДРЕСА_7 (у договорі зазначена адреса: Шевченка/Чехова); не доведено обставини сплати відповідачем орендної плати щодо користування земельною ділянкою. Крім того, вважає, що державним реєстратором не було належним чином перевірено всі документи, які ОСОБА_1 були йому надані для здійснення реєстрації речового права. Строки позовної давності не порушені, спосіб захисту позивачем обрано вірно.

В судовому засіданні представник Черкаської міської ради за довіреністю Слинько М.Г. просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви та відповіді на відзив. Вважає, що державний реєстратор не перевірив достовірність наданих йому документів; не допускається реєстрація права власності на малі архітектурні форми, до яких відноситься кіоск. В техпаспорті не вказана адреса, хоча на це не звернув увагу державний реєстратор. Спосіб захисту є належним і строки позовної давності не збігли, навіть, враховуючи і обставини карантину та воєнного стану. Після скасування судовим рішенням рішення міськради №2-623, ОСОБА_1 не звертався до міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, будучи неодноразово належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчать досліджені матеріали справи. Про поважність причин своєї неявки відповідач суду не повідомив. Так, 13.01.2025 ним отримано смс-повідомлення про судове засідання на 10.02.2025, на номер мобільного телефону, який вказаний у відзиві на позов, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Вайбер». В це судове засідання відповідач не з`явився і про поважність причин неявки не повідомив. Відповідно до протоколу судового засідання від 10.02.2025 розгляд справи по суті відкладено з-за неявки відповідача та його представника і призначено наступну дату судового засідання на 28.02.2025. ОСОБА_1 смс-повідомлення про судовий розгляд справи отримав 10.02.2025, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Вайбер». Крім того, йому за адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , рекомендованим листом була направлена судова повістка про судове засідання на 28.02.2025, яка повернулася до суду 25.02.2025, як не отримана (Укрпошта №018). Про поважність причин неявки в судове засідання, призначене на 28.02.2025, відповідач не повідомив. Відповідно до протоколу судового засідання від 28.02.2025 судове засідання відкладене на 18.03.2025, про що ОСОБА_1 повідомлено належним чином, шляхом направлення смс-повідомлення, яке ним отримане 28.02.2025, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Вайбер». Крім того, за місцем його проживання (адреса зазначена вище) ОСОБА_1 була направлена рекомендованим листом судова повістка (Укрпошта 845), яка ним отримана 12.03.2025, про що свідчить повідомлення рекомендованого листа. Між тим, і в це судове засідання (18.03.2025) відповідач не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив. Відповідно до протоколу судового засідання від 18.03.2025 ОСОБА_1 в це судове засідання також не з`явився і безпосередньо ним не було повідомлено про поважність причин неявки. Також жодного разу не було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, а також він не звертався до суду із заявою про розгляд справи в режимі відеоконференції, відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Неявка відповідача в судові засідання судом була визнана як така, що відбулася без поважних причин.

В судові засідання не з`явився представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сененко К.В., яка неодноразово була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, враховуючи досліджені матеріали справи. Між тим, про поважність причин неявки не повідомила. Так, підготовче провадження закрито 13.01.2025 і дата судового засідання з розгляду справи по суті на 10.02.2025 була визначена і узгоджена із представником, яка брала участь у підготовчому засіданні. Про це свідчать протокол засідання від 13.01.2025, її розписка від 13.01.2025 та доставка 13.01.2025 смс-повідомлення, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Вайбер». В це судове засідання представник адвокат Сененко К.В. не з`явилась і про поважність причин неявки не повідомила. Відповідно до протоколу судового засідання від 10.02.2025 розгляд справи по суті відкладено з-за неявки представника та відповідача і призначено наступну дату судового засідання на 28.02.2025. Представник адвокат Сененко К.В. отримала судову повістку про судове засідання, яке призначено на 28.02.2025, - ще 11.02.2025, про що свідчить довідка про доставку електронного документу. Про поважність причин неявки в судове засідання, яке було призначене на 28.02.2025, представник відповідача не повідомила. Крім того, 28.02.2025 судове засідання було відкладене на 18.03.2025, про що представнику повідомлено належним чином і судову повістку нею отримано 28.02.2025, про що свідчить довідка про доставку електронного документу від 28.02.2025. Між тим, в судове засідання 18.03.2025 представник адвокат Сененко К.В. не з`явилась і про поважність причин неявки не повідомила, про що свідчать дані протоколу судового засідання від 18.03.2025. Також, жодного разу не було подано заяву про розгляд справи за її відсутності, а також вона не зверталася до суду із заявою про розгляд справи в режимі відеоконференції, відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Судом неявка представника відповідача в судові засідання була визнана як така, що відбулася без поважних причин.

В судове засідання не з`явилась другий представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Миненко О.В., яка також неодноразово була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, враховуючи досліджені судом матеріали справи. Так, 28.02.2025, перед початком судового засідання, до суду, через канцелярію суду адвокатом Миненко О.В. була подана заява, датована 28.02.2025, про відкладення розгляду справи у судовому засіданні 28.02.2025, оскільки, як зазначено, вона бажає ознайомитися із матеріалами справи та не може з`явитися в це судове засідання. При цьому, про поважність причин неявки, суду не повідомлено і підтверджень щодо поважності причин неявки взагалі подано не було. Представником адвокатом Миненко О.В. було також надано договір про надання правничої (правової) допомоги, який укладений між нею та ОСОБА_1 ще 20.01.2025. При цьому, Олексенко В.С. цей договір підписав електронним цифровим підписом, про що надано протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 20.01.2025. Незважаючи на обставини вказаної заяви, судом визнана неявка представника в судове засідання 28.02.2025 без поважних причин, оскільки бажання ознайомитися із матеріалами справи, маючи відповідні повноваження з 20.01.2025, не є поважною причиною не з`являтися в судове засідання. В судовому засіданні оголошено перерву і наступне засідання було призначене на 18.03.2025, про що представнику повідомлено 28.02.2025, про це свідчить довідка про доставку 28.02.2025 електронного документу. Крім того, 28.02.2025 всі матеріали справи доставлені представнику до її електронного кабінету, а також роз`яснено право ознайомлення із справою й у приміщенні суду, про що свідчить лист від 03.03.2025, який отримано представником 03.03.2025 в електронному кабінеті. Слід зазначити, що починаючи, зокрема, з 28.02.2025, тобто з моменту подання заяви про ознайомлення із матеріалами справи, представник мала можливість знайомитися із матеріалами справи. При цьому, будь-яких заяв/клопотань тощо щодо розгляду справи, нею подано не було.

17.03.2025 представником адвокатом Миненко О.В. через систему «Електронний суд» подано заяву про відкладення розгляду справи (судове засідання призначене на 18.03.2025) з причин тимчасової непрацездатності (до 19.03.2025). Між тим, за даними протоколу судового засідання від 18.03.2025, і цей представник в судове засідання не з`явилась. При цьому, подано заяву про відкладення розгляду справи з причин тимчасової непрацездатності та повідомлено про неможливість ОСОБА_1 прибути в судове засідання, оскільки він, як зазначено, перебуває за кордоном (долучені деякі аркуші паспорту ОСОБА_1 НЕ №359744). Між тим, судом такі докази визнані неналежними та недопустимими, оскільки записи у паспорті складені на іноземних мовах і не надано переклад їх на українську мову мову судочинства. Крім того, із таких записів зрозуміти, що ОСОБА_1 вибув за межі України і не повернувся на час розгляду справи, не представилось за можливе.

Таким чином, судом були досліджені всі матеріали та докази щодо неявки в судові засідання з розгляду справи по суті, відповідача та його двох представників, враховані норми ст. 223 ЦПК України, відповідач скористався правом і подав відзив на позов та докази в обґрунтування своєї позиції, жодних невирішених клопотань не було, жодна із цих осіб не вказали про будь-які обставини/причини, які б свідчили про те, що розгляд справи не може відбуватися без їхньої участі або без участі когось із них, а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами, оскільки перешкод для розгляду справи по суті не було.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2024 № 402523363 (щодо об`єкту) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, тип об`єкта: громадський будинок, загальна площа 29,8 кв.м; адреса: АДРЕСА_1 ; дата, час державної реєстрації: 17.07.2019, 00:50:53, підстава: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47809916 від 17.07.2019, ОСОБА_5 , КУП «Реєстраційний-центр», Черкаська обл.; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 16.07.2019, видавник експерт Прудіус С.І., договір дарування серія та номер 7227, виданий 10.07.2006, видавник: Приватний нотаріус Міняйло І.П., розмір частки 1; власник ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , країна громадянства: Україна; номер запису про право власності: 32420773; відомості внесено до Реєстру: 17.07.2019.

Вказана інформація наявна і у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2019 №174055721, який сформований Каленчук М.А. Комунальне підприємство «Реєстраційний-центр», Черкаська область; підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером заяви 35025612 від 17.07.2019 00:50:53, заявник ОСОБА_1 .

Як вбачається з договору дарування кіоску від 10.07.2006 ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 в дар належне йому майно кіоск, загальною площею 9,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 особисто 17.07.2019 звернувся із заявою (реєстраційний номер заяви 35025612 від 17.07.2019 00:50:53) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тип права власності: право власності; форма: приватна; щодо громадського будинку, як зазначено за адресою: АДРЕСА_8 .

Також встановлено, що державному реєстратору Олексенком В.С. був наданий технічний паспорт, складений ФОП ОСОБА_2 на об`єкт благоустрою: кіоск, що розташований за адресю: АДРЕСА_2 , інвентаризаційна справа №ТП 03113, власник об`єкта ОСОБА_1 . Площа об`єкта 29,8 кв.м, тимчасова споруда (на з/б стрічковому фундаменті). Також при техпаспорті наявний інвентаризаційний план.

Отже, відсутні підстави вважати, що об`єкти, які вказані у договорі дарування та технічному паспорті є одним і тим же об`єктом.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47809916 від 17.07.2019, державний реєстратор прав на нерухоме майно Каленчук М.А. вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на громадський будинок, що розташований: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 і відкрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до даних листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.09.2024 на запит Черкаської окружної прокуратури, - рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки в користування по АДРЕСА_5 Черкаською міською радою не приймалося. За інформацією управління земельних ресурсів, землеустрою та інспектування, відсутнє рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_5 у користування. Рішенням Черкаської міської ради від 13.05.2016 №2-623 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, серед яких, відмовлено в оформленні земельної ділянки орієнтовною площею 0,0030 га на розі АДРЕСА_3 . За інформацією відділу забудови управління планування та архітектури, містобудівні умови та обмеження на розташування зазначеного в запиті об`єкту не надавалися, адреса не присвоювалася. Управлінням планування та архітектури департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди за вказаною адресою не оформлювався.

За даними листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.09.2024, рішення щодо надання в користування земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 міською радою не приймалось; містобудівні умови і обмеження та паспорт прив`язки на розміщення нежитлової будівлі, загальною площею 29,2 кв.м по АДРЕСА_5 управління планування та архітектури Департаменту не надавались.

За даними листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2024, управління планування та архітектури Департаменту не присвоювалася адреса громадському будинку, загальною площею 29,8 кв.м.

Під час розгляду справи, судом досліджені докази, які надані відповідачем в обгунтування своїх заперечень проти позову. Так, з довідки, виданої 04.08.2008 №3137-25-2 управління земельних ресурсів у місті Черкаси Черкаської області на адресу ПП ОСОБА_1 повідомлено, що згідно даних земельного кадастру земельна ділянка на розі АДРЕСА_4 , площею 22 кв.м обліковується за ПП ОСОБА_6 і відноситься до земель комерційного використання. Інформація щодо віднесення земельної ділянки до категорії земель за основним цільовим призначенням відсутня.

Аналогічна інформація міститься у листі Черкаського міського управління земельних ресурсів від 21.09.2006.

Судом досліджена копія договору купівлі-продажу від 14.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. (реєстр №56095), що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про те, що останній придбав у продавця ОСОБА_6 металевий кіоск з місцем, площею 22,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розміщений на земельній ділянці.

Між тим, суд вважає, що жодними належними та допустимими доказами відповідач не довів суду, що саме цей договір був наданий державному реєстратору Каленчуку М.А., який на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.07.2019 здійснив реєстрацію речового права за ОСОБА_1 на громадську будівлю, площею 29,8 кв.м, що по АДРЕСА_1 , оскільки однозначно судом встановлено, що державному реєстратору був наданий договір дарування від 10.07.2006, видавник приватний нотаріус Міняйло І.П. серія та номер 7227. Крім того, доводи відповідача про те, що державним реєстратором, начебто, була допущена з даного питання технічна помилка, є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження. Даних про засвідчення якихось помилок, державним реєстратором не здійснено.

Також суд встановив, що навіть за цим договором від 14.07.2006 №5095, не підтверджені обставини щодо розміщення на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 будівлі, площею 29,8 кв.м, оскільки за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 кіоск, площею 22,0 кв.м. При цьому, і відсутні дані точного місця розташування цього кіоску.

За результатами досліджених доказів, відсутні належні, допустимі та достовірні докази про те, що ОСОБА_1 мав право користування (оренди) земельної ділянки. Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 21.03.2016 до Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (як зазначено в описі №4336-3 для здійснення господарської діяльності) не свідчить про наявність у нього права користування певною земельною ділянкою, навіть враховуючи рішення Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/8359/16-а), яким скасоване рішення Черкаської міської ради №2-623 від 13.05.2016 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Іншого (нового) рішення органами місцевого самоврядування про надання відповідного дозволу та/чи щодо права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 не приймалося.

Не є належним доказом і висновок управління містобудування та архітектури міськвиконкому, підписаний начальником цього управління В.І. Дмитренком, що наданий до суду відповідачем, про те, що управління не заперечує проти оформлення земельної ділянки, площею 22,0 кв.м приватному підприємцю ОСОБА_1 під існуючий павільйон на розі АДРЕСА_4 , оскільки відсутні підстави вважати, що цей висновок стосується кіоску, площею 9,0 кв.м, який в дар отримав ОСОБА_1 за договором від 10.07.2006, який став підставою для здійснення 17.07.2019 реєстрації речового права на нерухоме майно за ОСОБА_1 саме за адресою: АДРЕСА_8 .

Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно зі статтею 13 Конституції України, статтею 1 Земельного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (стаття 14 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Незаконне та безоплатне використання землі ослаблює економічні основи органів місцевого самоврядування, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 331 Цивільного кодексу України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. При цьому, згідно з пунктом 2 частини 3 статті 10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ДБН В.2.2-23:2009, малі архітектурні форми - павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011. Відповідно до пункту 3 зазначеної постанови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно із пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно з пунктом 10-1 Порядку, державним реєстратором, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт.

На думку суду, зазначені вимоги не були виконані державним реєстратором, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на громадську будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 на підставі поданих документів (заява, технічний паспорт, договір дарування).

Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, було порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з абзацом 2 пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

Надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Під час розгляду справи встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування, зокрема і ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такий наказ відсутній.

Згідно із інформацією виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2024 № 15161/23459-01011, громадському будинку, загальною площею 29,8 кв.м, що на земельній ділянці АДРЕСА_8 не присвоювалася.

Враховуючи викладені обставини, суд погоджується з доводами позивача про те, що ОСОБА_1 подані документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку і, відповідно, таке майно не могло бути зареєстроване, а тому повинно вважатися самочинним будівництвом.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Враховуючи зазначені норми законодавства, а також те, що ОСОБА_1 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подані документи, на підставі яких право приватної власності не підлягало реєстрації, то це, як на думку суду, свідчить про відсутність належних документів, а тому у нього не виникло право власності на нерухоме майно, яке фактично таким не є.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради.

Згідно з частинами 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, встановлено, що Черкаська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний спірний об`єкт . При цьому, відбулася зміна обсягу правомочностей Черкаської міської ради, зокрема, - щодо розпорядження належної їй земельною ділянкою під нерухомим майном.

Згідно з частиною 1 статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з наведеним у статті 181 ЦК України визначенням до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення; рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Отже, на відміну від рухомих речей, нерухомість має безпосередній та нерозривний правовий зв`язок із земельною ділянкою, на якій вона розташована. У силу особливого правового статусу нерухомого майна чинне земельне законодавство передбачає і особливий пріоритетний порядок набуття законним власником нерухомості речового права на земельну ділянку, зокрема, автоматичний перехід речового права на землю (стаття 120 ЗК України), отримання земельної ділянки у власність поза конкурсом (частина 2 статті 134 ЗК України) тощо.

У той же час такий порядок відсутній щодо власників рухомого майна, які можуть набути прав на земельну ділянку на загальних підставах у порядку, встановленому чинним законодавством.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина 1 статті 373 Цивільного Кодексу України).

Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина 2 статті 373 Цивільного Кодексу України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 Цивільного Кодексу України).

Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного Кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина 3 статті 375 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина 5 стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного Кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до змісту частини 4 статті 375 Цивільного Кодексу України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до частин 1 4 статті 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Вказаною нормою імперативно визначено, що: самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, формулювання положень статті 376 Цивільного Кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тобто реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного Кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.

Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного Кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Частиною 1 статті 319 Цивільного Кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного Кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із приписами статті 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19 виснував, що особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

З огляду на викладене, суд вважає, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали. Крім того, стороною відповідача не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача.

За змістом частини 7 статті 376 Цивільного Кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України) (висновок Верховного Суду у постанові від 11.11.2020 у справі № 910/7141/13).

Відповідно до статті 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4 статті 376 Цивільного Кодексу України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно із статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами статей 187, 188 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного Кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Суд констатує, що документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 , відсутні.

Згідно із статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України).

Відповідно до положень статті 377 Цивільного Кодексу України, статті 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення об`єкту нерухомості на АДРЕСА_8 , правовий режим зазначеного об`єкта будівництва як самочинного, не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного Кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із статтею 319 Цивільного Кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 Цивільного Кодексу України).

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.

Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.

За змістом статті 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини 3 статті 152 ЗК України).

Суд погоджується із доводами прокурора про те, що звернення прокурора з цим позовом лежить у площині здійснення контролю за використанням земель комунальної власності та відновлення майнового інтересу територіальної громади, а отже, й держави у питанні отримання максимального ефекту від використання земельної ділянки комунальної власності, зайнятої самовільно збудованим об`єктом, державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 , яка сама по собі, за відсутності визначених законом підстав, не свідчить про виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна.

Легітимною метою цього позову є контроль за користуванням земельною ділянкою, що належить територіальній громаді міста Черкаси. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості та фізичне зайняття ним земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду міста Черкаси права володіння спірним майном, проте, неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже, суперечить інтересам суспільства в цілому. Недотримання встановлених законодавством вимог до розміщення споруд погіршує умови для життєдіяльності територіальної громади в цілому та кожного її члена окремо, може загрожувати протипожежній, санітарній та екологічній безпеці тощо, безпеці учасників дорожнього руху та відвідувачів таких споруд, негативно впливає на безпечні для життя і здоров`я умови перебування на території відповідного населеного пункту, створює ризики настання аварій, інших надзвичайних ситуацій. Відтак, дотримання встановленого законом порядку провадження підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці становить публічний (суспільний) інтерес її громади.

Недобросовісність ОСОБА_1 виключає наявність критерію непропорційності втручання у право на володіння майном, відсутності справедливого балансу між інтересами суспільства й приватними інтересами відповідача у фактичному володінні спірною земельною ділянкою. Отже, приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим майном громадський будинок, що по АДРЕСА_8 не перевершують загальні інтереси територіальної громади міста Черкаси у контролі за комунальним майном. Відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку зі знесенням споруди, загальною площею 29,8 кв.м.

Таким чином, за результатами розгляду справи та досліджених доказів, суд вважає, що доводи позивача (прокурора) знайшли своє підтвердження. Так, на даний час Черкаська міська рада є власником земельної ділянки; державним реєстратором Каленчуком М.А. за ОСОБА_1 незаконно зареєстровано право власності на громадську будівлю за вказаною адресою, оскільки ним не були належним чином перевірені, надані із заявою від 17.07.2019 документи на їх відповідність дійсним обставинам, про що вказано вище, а також їх перелік, вочевидь, не відповідає тому переліку документів, які передбачені діючим законодавством для здійснення реєстрації речового права на майно; відповідач ОСОБА_1 не мав і не має право користування (оренди) земельною ділянкою; дозволу на будівництво, так званого, - громадського будинку, він не має, дозволу на розробку відповідної документації він не має, громадський будинок не введений в експлуатацію; адреса об`єкту органами місцевого самоврядування не присвоювалася і, фактично відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка і вчинене незаконне будівництво, враховуючи, що за договором дарування від 10.07.2006 ним було придбано кіоск, площею 9,0 кв.м і саме цей договір був ним наданий державному реєстратору разом з іншими документами для розгляду його ж заяви від 17.07.2019, прийняття рішення та проведення дій щодо здійснення державної реєстрації речового права. Крім того, як на думку суду, набувши право власності на об`єкт, так званого, «громадського будинку», отримавши право на земельну ділянку, на якій розміщується цей об`єкт, - у подальшому це може бути загрозою для інтересів держави, оскільки Черкаською міською радою земельна ділянка за вказаною адресою йому не виділялась, відповідне рішення радою не приймалось.

Не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, які викладені у відзиві на позов, про наявність між ОСОБА_1 та Черкаською міською радою зобов`язальних правовідносин, оскільки, як вже вказувалося, відсутній договір про оренду земельної ділянки; жодним чином не підтверджені доводи відповідача про сплату ним орендної плати. Навпаки, встановлено, що він користувався земельною ділянкою без правових підстав. Черкаська міська рада не надавала згоди і не визнає право власності ОСОБА_1 на самочинно збудований ним об`єкт. Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до Черкаської міської ради 21.03.2016 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( АДРЕСА_9 ), 05.08.2008 щодо оформлення права користування земельною ділянкою на розі АДРЕСА_4 , як зазначено під існуючий торговий павільйон, не свідчить про те, що він у законний спосіб набув право власності на спірний об`єкт та/чи право користування земельною ділянкою саме за адресою: АДРЕСА_8 . Підстав вважати, що має застосовуватися, як на думку відповідача, принцип мовчазної згоди, немає. Також, слід зазначити, що ті письмові докази, які надані відповідачем по цій справі, жодним чином не спростовують доводи позивача (прокурора), які наведені у позовній заяві та в судовому засіданні.

У випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (пункт 230 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Відповідно до статті 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц пункти 52, 96, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц пункт 7.34, пункти 241 243 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Суд вважає, що позивачем (прокурором) обрано належний спосіб захисту, а тому доводи відповідача щодо неналежного способу захисту та пропуску позивачем строків позовної давності, є безпідставними, з огляду на вище викладене.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову прокурора, а тому слід усунути перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ); усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно з відповідача ОСОБА_1 стягнути на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4844 грн. 80 коп., який був сплачений при подачі позову, відповідно до платіжної інструкції №2266 від 25.10.2024.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773) за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно громадський будинок, площею 29,8 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер відомостей про речове право 32420773).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Черкаської обласної прокуратури (, бульв. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18000, р/р: UA0003751 в Державній казначейській службі України в м.Київ) судові витрати судовий збір у розмірі 4844грн. 80коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 03.04.2025.

Головуючий суддя С. М. Позарецька