РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4125/24

провадження у справі № 2/0285/159/25

08 квітня 2025 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі:

головуючого-судді Сусловця М.Г.,

за участю секретаря судового засідання Величко К.Б.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача не з`явилася

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Звягельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

УСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.02.2012 р. йому на праві приватної власності належить 36/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 . Вищезазначена частина житлового будинку розташована на приватизованих земельних ділянках, площею 0.0312 га кадастровий помер: :00:011:0052 та площею 0.0073 га кадастровий помер: :00:011:0053. що відчужились одночасно окремим договором від 06.02.2012 року.

31.05.2024 року в цьому ж будинку його дружина ОСОБА_3 відповідно до договору Дарування частки житлового будинку прийняла у власність 53/400 ідеальних часток житлового будинку.

53/400 ідеальних часток житлового будинку знаходяться на неприватизованій земельній ділянці па АДРЕСА_1 . При реєстрації права власності 53/400 ідеальних часток, їм стало відомо про 1/8 частину будинку, яка належить ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25.04.1978 року. Однак, ОСОБА_4 , номер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. химки московської області рф. На даний час якимось чином відчужити частку не має можливості, дана особа за весь час, який він проживає з родиною в даному будинку, а саме більше 12 років, не з`являлась, а також ніколи не цікавився даним нерухомим майном. Він користується 1/8 часткою, робить поточні та косметичні ремонти. На час звернення до суду продовжує проживати у вказаному житловому будинку разом з своєю сім`єю, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому ремонти, регулярно сплачує комунальні послуги.

Дані обставини підтверджуються Актом обстеження депутата Звягельської міської ради Житомирської області від 24 червня 2024 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на дану частку ніхто не претендує, тому вирішив оформити нерухоме майно.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не прибула, подала письмову заяву, в якій зазначила, що при вирішенні даної справи повністю покладається на розсуд суду, просить її розглянути у її відсутність.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.02.2012 р. позивачу на праві приватної власності належить 36/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 . Вищезазначена частина житлового будинку розташована на приватизованих земельних ділянках, площею 0.0312 га кадастровий помер: :00:011:0052 та площею 0.0073 га кадастровий помер: :00:011:0053, що відчужились одночасно окремим договором від 06.02.2012 року.

31.05.2024 року в цьому ж будинку його дружина ОСОБА_3 відповідно до договору Дарування частки житлового будинку прийняла у власність 53/400 ідеальних часток житлового будинку, які знаходяться на неприватизованій земельній ділянці па АДРЕСА_1 .

1/8 частина будинку належить ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25.04.1978 року. ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. химки московської області рф.

З довідки КП "Новоград-Волинське МБТІ" слідує, що відповідно до матеріалів архіву КП "Новоград-Волинське МБТІ" право власності на об`єкт зареєстровано за ОСОБА_1 36/100 частини на підставі «Договору купівлі-продажу» від 06.02.2012 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському МБТІ 08.02.2012 року, книга № 56-П, реєстровий № 2864, ОСОБА_5 25/100 частин на підставі «Договору дарування» від 17.07.1992 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському МЕТІ 27.04.1993 року, книга № -21, реєстровий № 2064, ОСОБА_4 53/400 частини на підставі «Договору дарування» від 17.07.1992 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському МЕТІ 27.04.1993 року, книга № 21, реєстровий № 2864, ОСОБА_4 1/8 частина на підставі «Свідоцтва про право на спадщину» від 25.04.1978 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському МЕТІ 24.07.1978 року, книга № 21, реєстровий № 2064, ОСОБА_6 53/400 частин на підставі «Договору дарування» від 17.07.1992 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському МЕТІ 27.04.1993 року, книга № 21, реєстровий № 2864.

Суд відхиляє доводи позивача про незнання про 1/8 частину будинку так її власника, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу від 06.02.2012 36/100 ідеальних частин житлового будинку він знав, що 64/100 частини ідеальних частин житлового будинку належать іншим власникам.

Отже позивач, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Посилання позивача на неможливість встановлення фактичного власника 1/8, з огляду на російське громадянство ОСОБА_4 , суд відхиляє. Право власності ОСОБА_4 на спірну 1/8 частину домоволодіння оформлене та зареєстроване на території України у встановленому законом порядку. Доводи щодо неприйняття спадкоємцями спадщини після смерті ОСОБА_4 ґрунтуються на припущеннях.

Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт користування позивачем 1/8 частиною домоволодіння, постійне проживання у зазначеному домоволодінні, добросовісне, безперервне та відкрите користування ним, догляд за будинком та утримання його в належному стані, сплата комунальних послуг, проведення поточних та капітальних робіт не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за набувальною давністю, так як відсутні такі умови, як: те, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужим майном; є власник майна; добросовісність набуття.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 328, 344, 392 ЦК України, ст. 10 - 13, 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280, 282, 283 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Звягельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.Г. Сусловець