Провадження № 22-ц/801/560/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 рокуСправа № 127/11955/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2024 року, ухвалене суддею Венгрин О.О., повне рішення складено 19 грудня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі органу опіки і піклування Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- усунути перешкоди в користуванні об`єктом нерухомого майна шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: 1) у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату, що відповідає частці у праві власності на квартиру; 2) у користування ОСОБА_1 залишити житлову кімнату, яка відповідає її частці у праві власності на квартиру; 3) у загальному користуванні залишити кухню, вбиральню/ванну кімнату та коридор.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року у справі №127/17437/22, яке набрало законної сили, за ним визнано право власності на 1/2 частку зазначеної вище квартири, а решту 1/2 частку квартири залишено у власності ОСОБА_1 ..

Позивач вказує, що ОСОБА_1 заперечує його право на квартиру, перешкоджає йому у доступі до неї та категорично відмовляється надати йому доступ до житла. Він не може потрапити до квартири, оскільки вона зачинена, ключів у нього немає. Тобто, сторони не можуть дійти згоди щодо спільного користування цією квартирою.

Сторони спільно виховують малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2023 року у справі №127/35850/23 відповідачку ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, зокрема в тому, що 05 листопада 2023 року вона ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки. Своїми протиправними діями ОСОБА_1 позбавляє його можливості піклуватись про здоров`я, фізичний та психологічний стан їхньої спільної дочки, створювати належні умови для розвитку їхньої малолітньої дитини.

Враховуючи викладене, позивач просить усунути йому перешкоди у користуванні об`єктом нерухомого майна шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 та встановити порядок користування цією квартирою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2024 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_2 , вселено його в квартиру, що по АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок користування квартирою, що по АДРЕСА_2 , виділивши в користування: власнику ОСОБА_2 - житлову кімнату 3, площею 9,6 кв. м; власнику ОСОБА_1 - житлову кімнату 2, площею 18,0 кв. м; коридор 1, площею 7,8 кв. м, кухню 4, площею 12,7 кв. м, санвузол 5, площею 4,4 кв.м, залишено в спільному користуванні співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 422,40 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У скарзі зазначає, що судом проігноровано той факт, що до укладення шлюбу, тобто 24 червня 2013 року, вона отримала від батька грошові кошти на придбання квартири, про що знав її колишній чоловік, на умовах, що поступово поверне йому запозичені кошти. Судом не взято до уваги неодноразові докази вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї, яке продовжувалося й після розірвання шлюбу, що унеможливлює спільне користування та сумісне проживання в одній квартирі. Позивач не проживав у квартирі понад два роки, а виходячи зі змісту статтею 71, 72 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців саме без поважних причин. Майно відповідача у квартирі відсутнє, що також свідчить про те, що відповідач не проживає у квартирі. Судом не враховано, що вона не чинила позивачу перешкод у проживанні у спірній квартирі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2013 року по 15 вересня 2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 червня 2017 року (а.с.11).

На розгляді суду перебувала цивільна справа №127/17437/22 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Розділено майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином: - визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв.м, житловою площею - 27,6 кв.м; - решту 1/2 частину цієї квартири залишено у власності ОСОБА_1 (а.с. 29-35).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року залишено без змін (а.с.36-43).

Постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишено без змін (а.с. 44-54).

07 червня 2023 року, на підставі рішення суду у вказаній цивільній справі №127/17437/22, до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку зазначеної вище квартири, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав №335463196 від 13 червня 2023 року (а.с.10).

Згідно копії журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень квартири АДРЕСА_1 від 06 серпня 2014 року, вказана квартира складається з двох кімнат 2 та 3 площею 18,0 кв.м і 9,6 кв.м, кухні 4 площею 12,7 кв.м, коридору 1 площею 7,8 кв.м та санвузла 5 площею 4,4 кв.м. (а.с. 87).

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що позивач ОСОБА_2 доступу до спірної квартири, якою користується відповідачка ОСОБА_1 , не має і ключі від замка вхідних дверей спірної квартири у нього відсутні, а відтак суд вважав, що для ОСОБА_2 існують перешкоди в користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є, з боку відповідачки ОСОБА_1 ..

Оскільки відповідачка ОСОБА_1 , в тому числі і малолітня дитина, мешкають у вказаній квартирі, суд вважав, що необхідно усунути перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_2 , вселити його у квартиру АДРЕСА_1 та встановити порядок користування цією квартирою, виділивши в користування: власнику ОСОБА_2 - житлову кімнату 3, площею 9,6 кв. м, власнику ОСОБА_1 - житлову кімнату 2, площею 18,0 кв. м,а коридор 1, площею 7,8 кв. м, кухню 4, площею 12,7 кв. м, санвузол 5, площею 4,4 кв.м залишити в спільному користуванні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі кімнати квартири, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20, від 06 лютого 2023 року у справі №607/22941/21, від 18 грудня 2024 року у справі №203/5356/23.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, дійшов обґрунтованого висновку про виділення позивачу у користування кімнати площею 9,6 кв.м, а відповідачці - кімнати площею 18,0 кв.м., залишивши допоміжні приміщення квартири (коридор, кухню, санвузол) в спільному користуванні сторін у справі. Встановлений судом першої інстанції порядок користування квартирою відповідатиме інтересам усіх проживаючих у ній осіб.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що до укладення шлюбу, а саме 24 червня 2013 року, вона отримала від батька грошові кошти на придбання квартири, про що знав її колишній чоловік на умовах, що вона поступово поверне йому запозичені кошти.

Апеляційний суд виходить з того, що при розгляді іншої цивільної справи №127/17437/22 суд відхилив позицію ОСОБА_1 про те, що квартира придбавалася за її особисті кошти, зокрема, отриманні нею 24 червня 2013 року від свого батька.

Рішенням суду в цій справі встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд за результатами розгляду справи дійшов висновку про поділ цієї квартири в рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відтак, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 є співвласником згаданої квартири, а тому позивач, зважаючи на позицію відповідачки, має право звернутись із позовом до останньої, як співвласника, про визначення порядку користування квартирою.

Факт притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення домашнього насильства, у даному випадку не може бути підставою для відмовити у задоволені позовної вимоги про встановлення порядку користування спільною квартирою.

Вказана обставина (вчинення домашнього насильства) може бути підставою для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, зокрема: заборону перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи, тощо.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що викладені в позовній заяві доводи щодо чинення позивачу перешкод з боку відповідачки в користуванні квартирою не знайшли свого підтвердження.

Заявляючи позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення до квартири ОСОБА_2 посилався на те, що він не може потрапити до квартири, оскільки вона зачинена і ключів у нього немає, а відповідачка категорично відмовляється надати йому доступ до житла.

Проти таких тверджень ОСОБА_1 заперечувала і у відзиві на позов, і в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції, задовольняючи вказану позовну вимогу виходив з того, що позивач не має доступу до спірної квартири, а відповідачка, подаючи відзив на позов, не спростувала доводів позивача про відсутність в останнього ключів від квартири. Крім того, категорична незгода ОСОБА_1 із вселенням ОСОБА_2 у квартиру, на думку суду першої інстанції, підтверджує пояснення позивача про неможливість користування своєю часткою квартири через відсутність у нього ключів.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

ОСОБА_2 на підтвердження позовної вимоги про усунення перешкод жодних доказів, які б підтверджували викладені у позовній заяві обставини з приводу перешкоджання з боку відповідача користування майном, в тому числі відсутність в нього ключів, надано не було.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не має доступу до спірної квартири ґрунтується на припущеннях, що в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України є неприпустимим.

Зі змісту відзиву ОСОБА_1 на позов слідує, що вона не визнавала факт чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою і не заперечувала щодо встановлення порядку користування кватирою, а лише при вирішенні цього питання просила врахувати інтереси малолітньої дитини.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову цієї позовної вимоги. У решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

За змістом ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення вимог позову, рішення суду підлягає зміні в частині стягнення судового збору, а саме судовий збір підлягає зменшенню з 2 422,40 грн до 1 211,20 грн. Також у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816,80 грн.

Керуючись ст. 141, 364, 367, 381-384, 389, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2024 року в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

У решті рішення суду залишити без змін.

Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок до 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук