КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7784/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/14537/15-ц

31 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Романишена І.П., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у справі №761/14537/15-ц,-

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у справі №761/14537/15-ц, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Заява обгрунтована тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року у справі №761/14537/15-ц (провадження № 4-с/761/65/2023) за скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_1 , - стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2800 грн.

15 березня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано відповідний виконавчий лист про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2800 грн на користь ОСОБА_1 .

Зазначав, що попри усі вчинені державним виконавцем виконавчі дії у виконавчому провадженні НОМЕР_2, судове рішення про стягнення судових витрат у справі №761/14537/15-ц залишається невиконаним.

Керуючись нормами щодо обов`язковості судових рішень (ст.129-1 Конституції України, ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.18 ЦПК України) та,враховуючи конституційний обов`язок держави забезпечити виконання будь-якого судового рішення, яке набрало законної сили, заявник ОСОБА_1 вважав за необхідне звернутися до суду з цією заявою про зобов`язання подати звіт про виконання вказаної ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року у справі №761/14537/15-ц, - в порядку, встановленому статтею 453-1 ЦПК України.

З урахуванням наведених обставин, заявник ОСОБА_1 просив суд зобов`язати керівника Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" Білай Ольгу Сергіївну (РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця роботи: вул. Січових Стрільців, 17, м.Київ, 04053) подати до суду звіт про виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року в цивільній справі №761/14537/15-ц провадження №4-с/761/65/2023, у тридцятиденний строк з дня отримання ухвали суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у справі №761/14537/15-ц відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року у справі №761/14537/15-ц та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви стягувача про зобов`язання подати звіт про виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року в цивільній справі №761/14537/15-ц.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням (неправильнимзастосування) норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви стягувача про зобов`язання подати звіт про виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року в цивільній справі №761/14537/15-ц не відповідають вимогам закону, оскільки за змістом частини першої статті 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах, зокрема, щодо захисту прав споживачів - пункт частини 1 статті 453-1 ЦПК України.

Судом першої інстанції невраховано, що цивільна справа №761/14537/15-ц, предметом спору в якій було стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" коштів, є справою про захист прав споживача фінансових послуг, тобто, підпадає під дію пункту 6 частини першої статті 453-1 ЦПК України.

При цьому, справи, зазначені в пунктах 1, 2, 3, 4, 5 цієї частини, також мають майновий характер, - а отже помилковим є висновок суду про те, що судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення може бути встановлений виключно у справах немайнового характеру.

Заявник ОСОБА_1 наголошує на тому, що боржник у справі №761/14537/15-ц має спеціальний правовий статус (неплатоспроможний банк у стані ліквідації) і перебуває під повним та винятковим контролем Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, - що унеможливлює вчинення ефективних виконавчих дій державним виконавцем. За таких умов, оскільки примусове списання коштів з рахунків такого банку є неможливим, - зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є єдино можливою формою ефективного судового контроля у цій справі.

Таким чином, відмова суду встановити судовий контроль у формі зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення суперечить нормам щодо обов`язковості виконання судових рішень, зокрема, положенням статті 129-1 Конституції України (норми прямої дії та найвищої юридичної сили), статті 18 ЦПК України та статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання винесеного на його користь судового рішення становить втручання у право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції ("Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, 15.10.2009, §52).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття усіх необхідних заходів для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, держава не виконає вимог статті 6 Конвенції - "Comingersoll S.A. проти Португалії", №35382/97, 06.04.2000, §23; "Глоба проти України", №15729/07, 05.07.2012, §27. У цих рішеннях ЄСПЛ також окремо наголосив, що сама правова природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У справах "Стаднюк проти України", №30922/05, 27.11.2008, §21 та "Матківська проти України", №38683/04, 12.03.2009, §23 - ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення є невід`ємним етапом судового провадження, а захищене право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законом, так і на практиці ("Фуклєв проти України", №71186/01, 07.06.2005, §84; "Чіжов проти України", №6962/02, 17.05.2005, §40).

З огляду на наведене, заявник ОСОБА_1 вважає, що ухвала суду першої інстанції від 03 лютого 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення його заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Павликівський Володимир Іванович просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року у справі №761/14537/15-ц - залишити без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки предметом поданої стягувачем заяви було встановлення судового контролю за виконання судового рішення - ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2025 у справі № 7611/14537/15, яка постановлена за результатом розгляду скарги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на бездіяльність державного виконавця щодо не закінчення виконавчого провадження з підстав пункту 4 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Розглядаючи подану скаргу, суд вирішував виключно питання правомірності примусового виконання судового рішення про стягнення з неплатоспроможного банку витрат на правову допомогу, тобто, характер даних правовідносин не стосувався захисту прав споживача фінансових послуг та жодного із пунктів зазначених у статті 453-1 ЦПК України.

Вказане судове рішення є рішенням майнового характеру та встановлює спосіб його виконання виключно шляхом стягнення коштів з боржника на користь стягувача, тобто, його виконання у примусовому порядку в силу повноважень державного виконавця, визначених Законом України «Про виконавче провадження», не залежить від дій боржника та може бути виконане без його участі.

В матеріалах виконавчого провадження ВП НОМЕР_3, що знаходяться за ідентифікатором доступу, наявні виключно запити до органів ДПС про наявність відкритих рахунків та відповіді на такі запити з інформацією про відкриті рахунки а також інформація з державних реєстрів стосовно наявності зареєстрованих за боржником прав на рухоме майно. Доказів вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на примусове стягнення коштів, матеріали виконавчого провадження не містять, а тому відсутні підстави вважати, що державним виконавцем було вичерпано загальний (примусовий) порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Звертає увагу суду на те, що відповідачем у даній справі є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" і саме останній має обов`язок щодо виконання рішення, а тому будь-які наміри та умисел на ухилення від виконання рішення суду у даній справі саме керівника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відсутні. Натомість, подана стягувачем заява про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, за своїми наслідками фактично спрямована зобов`язати керівника боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вчинити необхідні дії стосовно перерахування витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу без врахування вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, заінтересована особа у справі наголошує на тому, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», перебуваючи в процедурі ліквідації, в силу положень ч.2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позбавлений можливості позачергового відшкодування витрат на правову допомогу шляхом добровільного перерахування коштів на рахунок стягувача чи органу державної виконавчої служби, оскільки витрати на правову допомогу, які стягнуто судом з неплатоспроможного банку, не є витратами, що безпосередньо пов`язані з процедурою ліквідації банку, а відтак, вказані витрати не підлягають включенню до кошторису витрат неплатоспроможного банку.

Застосування заходів судового контрою у такому випадку є невиправданим, адже причини невиконання судового рішення є об`єктивними і заходи судового контролю не спричинять досягнення легітимної мети від судового рішення, а навпаки, будуть використовуватися як елемент тиску та спонукати до порушення закону.

За наведених обставин, зважаючи на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів того, що існують обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, заінтересована особа ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданої заяви ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду заявник ОСОБА_1 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»Павликівський Володимир Іванович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 20.12.2022 року представник Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Кухарського О.М. та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 03.03.2023 року відмовлено Публічномуакціонерному товариству "Банк "Фінанси та Кредит" у задоволенні скарги.

Клопотання заінтересованої особи про заміну сторони її правонаступником залишено без задоволення.

Стягнуто з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 800 грн.

15.03.2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2800 грн на користь ОСОБА_1 .

01.06.2023 року постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Кухарського Олександра Миколайовича за вказаним виконавчим листом відкрито відповідне виконавче провадження № НОМЕР_3.

Відповідно до відомостей, які містяться в АСВП станом на 03.02.2025 року, виконавче провадження № НОМЕР_3, не завершено.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у справі №761/14537/15-ц, суд першої інстанції вказав на те, що дана справа не відноситься до переліку цивільних справ, у яких може бути зобов`язано боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року відповідає.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно до положень ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Із наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.

Згідно ст.129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: 1) що виникають із трудових правовідносин; 2) що виникають із сімейних правовідносин; 3) щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; 4) щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; 5) щодо відшкодування моральної шкоди; 6) щодо захисту прав споживачів; 7) щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; 8) в інших спорах немайнового характеру.

Аналізуючи наведену норму процесуального закону, суд звертає увагу, що перелік цивільних справ, у яких може бути зобов`язано боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є вичерпним, та містить чіткий перелік категорій справ за виключенням ч. 4 ст. 453-1 ЦПК України (спори немайнового характеру).

З матеріалів справи вбачається, що у виконавчому провадженні НОМЕР_2 примусове виконання судового рішення (ухвали суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу)здійснюється у справі за результатами розгляду скарги на бездіяльність державного виконавця, поданої в порядку судового конролю за виконанням рішення у справі №761/14537/15-ц, в порядку визначеному статтями 447-1 - 450 ЦПК України, що не підпадає під перелік цивільних справ, визначених ч.1 ст.453-1 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.453-2 ЦПК України за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на викладене,колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 , оскільки дана справа не відноситься до переліку цивільних справ, у яких може бути зобов`язано боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що цивільна справа №761/14537/15-ц, предметом спору в якій було стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" коштів, є справою про захист прав споживача фінансових послуг, тобто, підпадає під дію пункту 6 частини першої статті 453-1 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 примусове виконання судового рішення(ухвали суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу) здійснюється у справі за результатами розгляду скарги на бездіяльність державного виконавця, поданої в порядку судового конролю за виконанням рішення у справі №761/14537/15-ц, в порядку, визначеному статтями 447-1 - 450 ЦПК України, а не в порядку позовного провадження регламентованого розділом ІІІ ЦПК України.

Відтак, пункт 6 частини першої статті 453-1 ЦПК України не поширюється на ухвалу суду від 03.03.2023року якоювідмовлено Публічномуакціонерному товариству "Банк "Фінанси та Кредит" у задоволенні скаргина бездіяльність державного виконавця та стягнуто з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 800 грн.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення може бути встановлений виключно у справах немайнового характеру, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи свідчать про неправильне розуміння апелянтом визначених судом першої інстанції підстав для відмови в задоволення заяви у цій справі.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі чітко вказано на те, що дана справа не відноситьсядо жодної з 8 перелічених в ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України категорій цивільних справ, у яких може бути зобов`язано боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є єдино можливою формою ефективного судового контроля у цій справі, не є безумовною підставою для задоволення заяви, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», перебуваючи в процедурі ліквідації, в силу положень ч.2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позбавлений можливості позачергового відшкодування витрат на правову допомогу шляхом добровільного перерахування коштів на рахунок стягувача чи органу державної виконавчої служби, оскільки витрати на правову допомогу, які стягнуто судом з неплатоспроможного банку, не є витратами що безпосередньо пов`язані з процедурою ліквідації банку, а відтак, вказані витрати не підлягають включенню до кошторису витрат неплатоспроможного банку.

Відтак, неможливість державного виконавця стягнути з банку в примусовому порядку судові витрати на правничу допомогуза ухвалою від 03.03.2023року безпосередньо пов?язана із законодавчим обмеженням і на підставі ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України суд не вправі втручатися в черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплату витрат та здійснення платежів, визначений ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті заяви та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені заявником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: