ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 629/4039/24
Номер провадження 22-ц/818/1119/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року в складі судді Ткаченко О.А. по справі № 629/4039/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Лозівської міської ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про розірвання договору між батьками про проживання та виховання дитини, визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про розірвання договору між батьками про проживання та виховання дитини, визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що з 19 липня 2013 року він із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2023 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 серпня 2023 року між ним та відповідачем було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області (далі ХМНО) Палєвою О.М., відповідно до якого було визначено місце проживання дитини з матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 .

З листопада 2023 року донька фактично проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 виїхала за межі країни та фактично проживає у Молдові. Донька перебуває на його повному утриманні. Відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків: не піклується про дитину, спілкування проходить в режимі дзвінка по телефону, де остання постійно обіцяє доньці забрати її до себе, однак реальних дій в цьому напрямку вчинено не було.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив розірвати договір між батьками про проживання та виховання дитини від 11 серпня 2023 року, укладений між ним та ОСОБА_2 ; визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дати пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених ним обставин, а саме - утримання ним доньки та до його звернення до суду, а також виїзд матері ОСОБА_2 за кордон у 2023 році. Висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, у зв`язку з чим підстави для визначити місце проживання ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 відсутні.

На вказане судове рішення 23 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смірнова Наталія Андріївна подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим ним доказам по справі.

Спірним договором або законом не передбачено правових наслідків припинення зобов`язання за договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, проте відмова одного з батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, взятих на себе щодо малолітньої дитини, зокрема й на підставі договору, є істотним порушенням його умов. ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилась від раніше визначеного сторонами порядку проживання дитини з матір`ю, оскільки виїхала за кордон без дитини, позбавивши останню своєї уваги та турботи, матеріального забезпечення та підтримки.

Під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини суд не звернув увагу на ставлення батьків, у тому числі відповідача, до виконання своїх обов`язків, обставин виїзду матері за кордон, характер участі (а точніше, свідома бездіяльність) відповідача у питаннях місця проживання дитини, її навчання, виховання, лікування та матеріального забезпечення.

Інші учасники справі рішення суду не оскаржили, правом на подання відзиву не скористались.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду на з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано 11 грудня 2024 року (т.1, а.с.122);

адвокатом Смірновою Н. А., представником ОСОБА_1 отримано 05 грудня 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.119);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 10 грудня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 2, а.с.59-60), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 1, а.с.114);

Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області отримано 05 грудня 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.121);

Службою у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області отримано 05 грудня 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.120).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що з 19 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2023 року (а. с. 10).

Під час шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір про проживання та виховання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до цього договору батьки домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав батьком, який проживатиме окремо від дитини. Місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері, в квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 . У разі тимчасової зміни місця проживання в межах території України матір, зобов`язана одержати усну згоду батька на це, з метою чого зобов`язана завчасно повідомити про це батька та надати відомості про: дату виїзду з місця постійного проживання та дату повернення; причини зміни місця проживання дитини разом з матір`ю; адресу місця тимчасового проживання дитини та відомості про побутові умови проживання дитини. Місце реєстрації дитини за адресою реєстрації матері. В разі зміни місця реєстрації матері внаслідок реалізації та придбавання іншого житла, мати зобов`язана зареєструвати дитину за своїм новим місцем реєстрації, а батько зобов`язується надати на це свою згоду. Батько має право безперешкодно відвідувати дитину за місцем її проживання, а також має право за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе з урахуванням стану здоров`я дитини. Час відвідування та спілкування з дитиною батько повинен узгоджувати з матір`ю шляхом завчасного усного повідомлення, та з врахуванням інтересів дитини. Матір не має право забороняти відвідування або забирання дитини батьком, якщо це не шкодить інтересам дитини.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Палєвою О.М., реєстровий 469 (а. с. 21-22).

27 листопада 2023 року малолітня ОСОБА_3 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання - АДРЕСА_2 (а.с. 18).

За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_5 , яка є власником цього житла (а.с. 19,26).

Згідно з характеристикою учениці 3-А класу КЗ «Харківський ліцей № 6 Харківської міської ради» від 05 червня 2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 3-А класу, навчається в комунальному закладі «Харківський ліцей № 6 Харківської міської ради» з 1-го класу (2021-2022 навчальний рік). Зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Документів про те, що вона є внутрішньо переміщеною особою батьки ОСОБА_6 не надавали. ОСОБА_7 зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та високому рівні. Навчається відповідно до вікових норм, має гарну пам`ять, творче мислення. В учениці є здібності до вивчення української мови. Вона із задоволенням читає художню літературу. На уроках завжди уважна та активна, вчасно виконує домашні завдання. Дівчина забезпечена всім необхідним для навчання. ОСОБА_7 постійно відвідує онлайн-уроки, не пропускає їх без поважних причин. Для підключення до онлайн-уроків має необхідне обладнання. Зовнішній вигляд учениці під час дистанційних занять завжди охайний, шкільне приладдя в порядку. ОСОБА_8 - скромна, вихована, стримана, дисциплінована, врівноважена, весела дівчинка. Не конфліктує з однокласниками, з повагою ставиться до старших. Дівчинка проживає разом із батьком. ОСОБА_1 займається навчанням і вихованням доньки. Мати, ОСОБА_2 , проживає за кордоном разом зі старшою донькою (зі слів дитини). У телефонному режимі спілкується з учителем, цікавиться її навчанням та поведінкою (а. с. 23).

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_9 від 03 червня 2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має декларацію на медичне обслуговування з лікарем-педіатром ОСОБА_10 з 06 лютого 2024 року, довірена особа бабуся - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 зверталася до лікаря з приводу надання медичної допомоги 01 лютого 2024 року та 30 квітня 2024 року у супроводі бабусі ОСОБА_5 (а. с. 24).

Відповідно до Висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 20 серпня 2024 року орган опіки та піклування вважав доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 . Також, було встановлено, що у листопаді 2023 року мати дитини - ОСОБА_11 виїхала до Республіки Молдова, де перебуває до теперішнього часу. ОСОБА_2 надала до служби у справах дітей міської ради письмове пояснення в якому зазначила, що планує забрати доньку до себе, але не має змоги створити для доньки належні умови для проживання та виховання. Малолітня ОСОБА_8 з 27 листопада 2023 року проживає з батьком ОСОБА_1 , бабусею ОСОБА_5 , дідусем ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , є внутрішньо переміщеною особою. За вказаною адресою створені належні умови для проживання та виховання дитини, облаштовано окрему дитячу кімнату, обладнану необхідними меблями. В наявності одяг, взуття, іграшки, канцелярське приладдя, засоби гігієни, продукти харчування, засіб мобільного зв`язку, гаджет для навчання. Батько ОСОБА_1 працює на посаді підсобного робітника з окладом згідно трудового договору, має стабільний дохід, на обліку в наркологічному, психіатричному відділеннях комунального некомерційного підприємства «Лозівське територіальне медичне об`єднанні Лозівської міської ради Харківської області не перебуває, виконує батьківські обов`язки належним чином. Згідно з інформацією Лозівського міського центру соціальних служб від 12 липня 2024 року, за результатами оцінювання потреб сім`ї ОСОБА_3 визначено задовільний стан забезпечення потреб дитини та позитивну здатність батька ОСОБА_1 до виконання батьківських обов`язків. Мати ОСОБА_2 фактично мешкає за межами України, тому здійснити оцінку потреб з метою встановлення спроможності до виконання батьківських обов`язків не виявляється можливим. З метою визначення думки дитини 10 липня 2024 року спеціалістом служби у справах дітей міської ради, фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб з дитиною ОСОБА_3 проведено бесіду. Під час бесіди було встановлено, що ОСОБА_7 проживає з батьком ОСОБА_1 . Батько піклується за життя та здоров`я доньки, займається її розвитком, забезпечує комфортні умови проживання та догляд. З`ясувавши думку дитини стало зрозуміло, що ОСОБА_7 без перешкод з боку батька спілкується з матір`ю. ОСОБА_7 впевнено зазначила, що має бажання і надалі проживати з батьком (а.с.50-51).

Листом від 18 вересня 2024 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, повідомлено, що 11 листопада 2023 року ОСОБА_2 перетнула кордон (виїхала) у пункті пропуску Могилів-Подільський (а.с.60).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Відповідно до частини 3 статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 4 статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 109 СК України передбачено, що договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини 1 статті 611, абзац другий частини 2 статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 статті 651 ЦК України).

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Одним з критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться й про випадки, коли одна із сторін не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначених приписів закону має співвідношення шкоди з тим, на що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 902/364/19).

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, зокрема того, чи є істотною різниця між тим, на що мала право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що у дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).

Статтею 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до частин 2, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Право дитини на місце проживання розкрите через право батьків на визначення місця проживання дитини (стаття 160 СК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц суд зазначив, що: «Доводи касаційної скарги про те, що позивач не має власного житла, її джерело доходів нестабільне є неспроможними, оскільки суди при визначенні місця проживання дитини беруть до уваги також інші критерії зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків щодо виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 4 та 5 статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 вказано, що «Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що: - по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини 1 статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; - по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, на яку містить посилання касаційна скарга, зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин 1 та 2 статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

У справі, що переглядається, між сторонами справи було укладено договір про місце проживання дитини з матір`ю, порядок участі батька у її вихованні та спілкуванні (а.с. 21,22).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачкою умов укладеного між ними договору, а також вказував на істотну зміну обставин, оскільки ОСОБА_2 наразі перебуває за кордоном та донька наразі проживає разом з ним, у зв`язку із чим вважав, що наявні підстави для його розірвання.

Матеріали справи свідчать, що 11 листопада 2023 року ОСОБА_2 перетнула кордон у пункті пропуску Могилів-Подільський, що не спростовано сторонами. Даних, що відповідачка повернулась на територію України, матеріали справи не містять, що виключає можливість виконання умов договору про спільне проживання дитини з матір`ю. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування ОСОБА_2 у письмових поясненнях вказувала, що перебуває за кордоном, планує забрати доньку до себе, але не має змоги створити для доньки належні умови для проживання та виховання. Отже, її перебування за кордоном не обмежено часовими рамками, тобто, не має тимчасовий характер.

Також, представником органу опіку та піклування було з`ясовано думку дитини, яка вказала, що має бажання і надалі проживати з батьком.

Колегія суддів також зазначає, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Доказів, що ОСОБА_1 не має можливості виконувати батьківські обов`язки щодо доньки та забезпечити їй належні умови проживання, як і доказів існування між батьком і донькою неприязних стосунків, матеріали справи не містять. Обставин, за яких дитина буде зростати у неблагополучній сім`ї не встановлено.

За таких обставин, зважаючи на тривалий час не проживання дитини з матір`ю (півтора року), відсутність часових меж щодо усунення таких обставин, а також взявши до уваги висновки, викладені органом опіки та піклування, судова колегія вважає за можливе розірвати договір від 11 серпня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо місця проживання та виховання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком, що відповідатиме інтересам дитини, оскільки сприятиме забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному, стійкому середовищі.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання доньки із батьком не впливає та не обмежує можливостей матері щодо участі у вихованні дітей. У разі змінити істотних обставин сторони не позбавлені можливості визначити місце проживання дитини за взаємною згодою або звернутись з відповідним позовом.

Щодо стягнення аліментів, то суд виходить з такого.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 766/22653/17 (провадження № 61-10св22) викладено висновок про те, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (частина 1 статті 191 СК України).

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.

Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Зважаючи, що ОСОБА_2 є людиною працездатного віку, мешкає окремо від позивача та дитини, а тому, за відсутності доказів існування обставин, передбачених статтею 182 СК України, що унеможливлюють утримання доньки, судова колегія дійшла висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дочку ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено 2422,40 грн, за подання апеляційної скарги - 2906,88 грн (а. с. 1, 91).

Зважаючи, що позов задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Лозівської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про розірвання договору між батьками про проживання та виховання дитини, визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів - задовольнити.

Розірвати договір між батьками про проживання та виховання дитини від 11 серпня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Палевою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 469.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 01 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 5329 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) грн 28 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина