ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 395/872/20

провадження № 61-5113св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Карпенко О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, судових рішень

У липні 2020 року ПрАТ «Кіровоградобленерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із займаної частини будинку, загальною площею 48,6 кв. м, та зняти з реєстрації місця проживання відповідачів у цьому будинку.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 07 березня 2023 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2023 року (провадження № № 61-5492св23), у задоволенні позову ПАТ «Кіровоградобленерго» відмовлено.

У січні 2023 року ОСОБА_1 до Маловисківського районного суду Кіровоградської області подала заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.

Заява мотивована тим, що відповідно до статті 220 ЦПК України з позивача на користь відповідачів необхідно стягнути грошові кошти: на правничу допомогу адвоката - 52 000 грн; 2) за зустрічний позов - 6 080 грн; 3) транспортні витрати - 10 000 грн; 4) пошта - 1 000 грн; ксерокс - 1000 грн, а всього - 70 080 грн, а також компенсацію моральної шкоди в сумі 20 000 євро.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2023 року в ухваленні додаткового рішення відмовлено.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2023 року визнано неподаною та повернуто заявникові.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на виконання вимог ухвали Кропивницького апеляційного суду від 02 лютого 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, якою заявнику надано строк для сплати судового збору у розмірі 605,60 грн, ОСОБА_1 направила заяву та зазначила, що відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення. Також вказувала на те, що Верховним Судом у постанові від 20 грудня 2019 року в справі № 240/6150/18 вказано, що підстав вимагати сплати судового збору за подання апеляційної чи касаційної скарги на додаткове рішення немає. Водночас вона також звільняється від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведені заявником доводи в обґрунтування наявності підстав для звільнення від сплати судового збору відхилено колегією суддів з тих підстав, що відсутність судового збору за подання заяви про винесення додаткового судового рішення відповідно до пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» не звільняє заявника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», оскільки такі процесуальні документи є окремими об`єктами справляння судового збору.

Верховний Суд в постанові від 27 липня 2020 року у справі № 911/4241/15 дійшов висновку, що положення підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» стосується подання апеляційних і касаційних скарг на всі без винятку ухвали суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали.

Зі змісту пунктів 20, 46 постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року в справі № 240/6150/18, на яку посилалася ОСОБА_1 , убачається, що Верховним Судом сформовано правову позицію щодо сплати судового збору за подання апеляційної/касаційної скарги на додаткове судове рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат, а не на ухвалу суду щодо відмови ухвалити додаткове рішення. Тому в цьому випадку слід враховувати висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 915/955/15, який є релевантним для цієї справи в аспекті застосування Закону України «Про судовий збір».

ОСОБА_1 є відповідачем у справі, а тому не є особою, яка звільнена від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначені обставини вказують на те, що у встановлений апеляційним судом строк вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху не виконано, а тому апеляційну скаргу належить визнати неподаною та повернути.

Аргументи учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу, з урахуванням уточненої редакції, мотивовано тим, що Об`єднана Палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступлення від висновків щодо сплати судового збору при зверненні до суду з скаргою на додаткове рішення, яким вирішено питання про розподіл судових витрат та вказала про відсутність обов`язку сплачувати судовий збір у таких справах. Пунктом 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не сплачується за подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

У червні 2024 року ПрАТ «Кіровоградобленерго» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу - без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення. Разом з тим, у наведеному переліку прямо не визначено, що судовий збір не сплачується і за подання апеляційної чи касаційної скарги на додаткове судове рішення. Заявник до суду апеляційної інстанції оскаржив не додаткове судове рішення, а ухвалу про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Відповідно за подання апеляційної скарги на таку ухвалу ОСОБА_1 повинна була сплатити судовий збір.

У травні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення на відзив, у якому просила: вимоги касаційної скарги задовольнити; стягнути з позивача судові витрати; задовольнити вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважував, що:

відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року);

згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (KREUZ v. POLAND, № 28249/95, § 59, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року, пункт 54);

внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110-111, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року);

процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються, в тому числі, документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати, підстави звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Пільги зі сплати судового збору передбачені у статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви про винесення додаткового судового рішення судовий збір не справляється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 зроблено висновок, що «додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. Тлумачення пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що особи звільняються від сплати судового збору не лише за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, але й за подання апеляційної скарги на додаткове рішення або ухвалу про відмову у задоволенні заяви про винесення додаткового судового рішення. Тому суд вважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про необхідність сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у задоволенні заяви про винесення додаткового судового рішення».

При апеляційному та касаційному оскарженні додаткових судових рішень, ухвалених відповідно до пунктів 2-3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (схожі положення містяться у статті 270 ЦПК України), а саме: при ухваленні рішень, в яких суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення або судом не вирішено питання про судові витрати, судовий збір не сплачується, оскільки розмір судового збору при поданні позову не залежить від того, який спосіб виконання судового рішення, у випадку задоволення позовної вимоги по суті спору, просить обрати позивач, або від вимоги щодо розміру та порядку розподілу судових витрат. Вказані питання не є самостійними позовними вимогами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України та не входять до ціни позову, тому не підлягають оплаті окремо при зверненні до суду із позовом або відповідною заявою, передбаченою процесуальним законодавством, тобто не є об`єктом справляння судового збору (пункт 44 постанови об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 761/27177/14-ц зазначено, що «у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір. Залишаючи без руху та повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою судового збору, суд апеляційної інстанції не врахував, що оскаржена ухвала суду першої інстанції стосується відмови у поверненні судового збору, а тому подана на цю ухвалу апеляційна скарга не підлягає сплаті судовим збором».

Тому у справі, що переглядається, апеляційний суд зробив помилковий висновок про необхідність сплати ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Посилання на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18), є необґрунтованими, оскільки в цій справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання сплати судового збору за апеляційний перегляд ухвали про відмову у задоволенні скарги на дії органу виконавчої служби на підставі пункту 3 частини першої статті 97 ГПК України в редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою.

За таких обставин оскаржена ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена без дотримання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржене судове рішення скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І Пархоменко