Справа № 338/898/24
Провадження № 22-ц/4808/428/25
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Пнівчук О. В.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пушкарьова Олексія Олексійовича на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року у складі судді Шишка О. А., ухвалене у с. Богородчани Івано-Франківської області, повний текст якого складено 27 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Судовим наказом Богородчанського районного суду від 19 березня 2024 року з ОСОБА_2 постановлено стягувати аліменти на утримання дітей з 06 березня 2024 року до досягнення старшою дитиною повноліття.

Позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу у них з відповідачем була домовленість про сплату останнім аліментів на утримання дітей в добровільному порядку. Однак, у зв`язку із складним майновим становищем, кошти не сплачував, про що написав власноручно заяву. Суму аліментів за минулий час за період з 01 лютого 2020 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 321 087,92 грн. позивач визначила з врахуванням 50% середньої заробітної плати за даними Пенсійного фонду України.

Посилаючись на те, що позивачка неодноразово вживала заходи щодо одержання аліментів, а також на те, що відповідач ухилявся від взятого на себе зобов`язання, позивачка ОСОБА_1 з врахуванням уточнення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей за минулий час в сумі 321 087,92 грн., але не менше 161 614 грн.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час відмовлено.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Пушкарьов О. О., посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а також просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Представник скаржниці вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що відповідач після розірвання шлюбу, тобто з 22 січня 2020 року обіцяв сплачувати аліменти на утримання дітей в добровільному порядку, однак взяте на себе зобов`язання не виконував, що підтверджується власноручно написаною ним заявою.

Також судом залишено поза увагою те, що відповідач ухилявся від зобов`язання сплачувати аліменти, на відповідав на телефонні дзвінки позивачки, приховував місце свого проживання та свої доходи, а тому у суду першої інстанції були підстави для стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час у розмірі 321 087,92 грн., але не менше 161 614 грн.

Крім того, представник ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачка надала належні докази того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а тому підстави для відмови судом першої інстанції в позові відсутні.

Відповідач правом подачі відзиву не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_1 до апеляційного суду не направляв. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Натомість, долученими відповідачем ОСОБА_2 копіями платіжних документів за період з січня 2020 року по грудень 2023 року на суму 73 343,89 грн. та 29 350 злотих підтверджується сплата відповідачем коштів на потреби дітей. Вказане, на думку суду першої інстанції, свідчить про те, що відповідач не ухилявся від утримання дітей.

З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 03 жовтня 2013 року по 22 січня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 14-16,18).

Також встановлено і не заперечується жодною із сторін, що судовим наказом Богородчанського районного суду від 19 березня 2024 року у справі №338/351/24 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину з 06 березня 2024 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів за попередні роки до дня звернення до суду, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Надана позивачкою копія заяви ОСОБА_2 не є належними доказами ні вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, ні ухилення відповідача від надання утримання дітям.

Натомість відповідачем ОСОБА_2 до матеріалів справи долучені копії платіжних квитанцій, згідно з якими за період з січня 2020 року по грудень 2023 року ним перераховано позивачці 73 343,89 грн. та 29 350 злотих, що свідчить про виконання відповідачем обов`язку утримання неповнолітніх дітей сторін після розірвання шлюбу (а.с.103-185).

Позивачка ОСОБА_1 в суді першої інстанції факт перерахування відповідачем зазначених коштів не заперечувала.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи наведене, витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. покладаються на скаржницю ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пушкарьова Олексія Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

О. В. Пнівчук