Справа №333/931/25
Провадження №2/333/1902/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Варнавської Л.О.,

за участю секретаря Носаченка О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Железняк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

До суду 29.01.2025 року звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) на місяць довічно. Посилається на те, що відповідачка є її донькою. Позивачка не позбавлялась відносно відповідачки батьківських прав, все її життя сумлінно виконувала свої батьківські обов`язки, навіть після досягнення донькою повноліття до того часу, коли вона змогла забезпечувати себе самостійно. Відповідачка працевлаштована офіційно, має постійний дохід, утриманців не має. Позивачка з 2009 року є особою з інвалідністю. З 19.02.2020 року є особою з інвалідністю 2 групи безстроково, перебуває на обліку в Шевченківському об`єднаному управління ПФУ м. Запоріжжя та отримує пенсію по інвалідності в розмірі 29780 грн. 14.10.2024 року була змушена звільнитися з роботи, оскільки за станом здоров`я не могла надалі виконувати свої професійні обов`язки. Вона не перебуває на обліку в Центрі зайнятості. Інших доходів не має, не може самостійно забезпечити своє необхідне та належне існування. Має низку хронічних та гострих захворювань, а тому потребує постійного та безперервного лікування, прийому ліків та оздоровчої реабілітації, потребує хірургічного лікування в умовах стаціонару та постійного консервативного лікування в домашніх умовах, що тягне значні витрати, які вона не в змозі дозволити собі. Орієнтовна вартість медичних засобів на місяць становить 8000 грн.

07.02.2025 провадження по справі відкрито, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

17.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, подану представником відповідача адвокатом Сухоруковою Н.М., яка позов не визнала, оскільки відповідно до акту огляду МСЕК позивачка може виконувати легку працю по індивідуальному графіку. Крім того, позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів на своє утримання з колишнього чоловіка батька відповідачка ОСОБА_3 в розмірі частини всіх видів його доходу (заробітку). Крім того, з батька від повідки ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 згідно рішення суду в розмірі 1/3 частини його доходу (заробітку) щомісячно на користь позивачки.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним.

Відповідачка належним чином, сповіщена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивачки ОСОБА_1 , це підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

З довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №658015 судом встановлено, що 19.02.2020 року ОСОБА_1 має інвалідність 2 групи безстроково.

ОСОБА_1 протягом серпня 2024-січня 2025 року отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 2980 грн. на місяць. Не перебуває на обліку в Центрі зайнятості.

Позивачка надала медичні документи, які підтверджують, що з 29.12.2024 року по 03.01.2025 р. вона перебувала на стаціонарному лікуванні, за наслідками якого надані рекомендації щодо спостереження сімейного лікаря та хірурга та призначене медикаментозне лікування.

Позивачкою надані копії фіскальних чеків з аптечних установ, відповідно до яких протягом 2024 року придбавались ліки та медичні засоби на різні суми різного найменування.

Відповідачка ОСОБА_2 згідно довідки про доходи №22 є стрільцем відділення військової частини та отримує дохід приблизно 48700 грн. на місяць.

Оцінку доводів про наявність рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 з її колишнього чоловіка ОСОБА_3 в розмірі 1/7 частини доходу суд не надає, оскільки вказане рішення не набрало законної сили.

Також суд не враховує наявність рішення суду про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , оскільки вказані аліменти стягуються на утримання сина, а не позивачки. Доводи відзиву про витрачання коштів позивачкою на себе не підтверджені належними доказами.

Також суд не надає оцінку договору довічного утримання укладеного відповідачкою, оскільки наявність цього договору не впливає на обов`язки повнолітньої доньки щодо утримання непрацездатних батьків.

Норми права, які застосував суд при вирішенні спору.

Згідно зі статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними ті потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст.203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Стаття 205 СК України встановлює, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно з ч.3 ст.172 СК України якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до частини 3 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

При цьому, суд врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі №6-3066цс15, згідно якого необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного суду №301/160/17 від 10.10.2018, №185/9548/16-ц від 04.07.2018, №463/2634/16-ц від 24.04.2019, №640/919/17 від 21.06.2018, №759/1315/17 від 16.04.2018.

Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Прожитковий мінімум станом на 01.01.2025 рік складає 2361 грн., що є меншим ніж пенсія позивачки.

За приписами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст. 204 СК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі №917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Відтак, процесуальним обов`язком позивача було надання суду відомостей про його майновий стан, зокрема податкового органу про усі отримані прибутки, які не обмежуються пенсійними виплатами, а також виписками із банківського рахунку, інформацією щодо отриманих субсидій тощо.

Так, з наданої до суду медичної документації неможливо встановити вартість лікування позивача. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надавала доказів на підтвердження розміру витрат, які вона несе на своє утримання, в тому числі, на лікування. Надані фіскальні чеки з аптечних установ не дають підстав вважати, що медичні засоби були придбані позивачкою за призначенням лікарів. Нею надана виписка з історії хвороби №6691 від 06.01.2025 року з призначенням лікування, але копії фіскальних чеків надані за період лікування не підтверджують, що були придбані ліки саме за призначенням лікарів після проведеного 29.12.2024-03.01.2025 лікування. Перелік ліків, вказаний в фіскальних чеках, є іншим, ніж той, що зазначений в рекомендаціях історії хвороби. Доказів призначення лікарями того переліку медичних препаратів, які були придбані позивачкою протягом 2024 року, суду не надано.

Отже, доказів щодо неможливості отримання позивачкою належного медичного забезпечення призначеного лікарем, матеріали справи не містять.

Незадовільний стан здоров`я не підтверджує обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії. Позивачкою не доведено того, що вона є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України.

Сам по собі факт непрацездатності позивача у даному випадку не є безумовною підставою для стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що вона потребує матеріальної допомоги від повнолітньої доньки.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215,224-228 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний зміст рішення суду складено та підписано 08.04.2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя Л.О. Варнавська