РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/2665/22

Пров. №2/766/2547/25

02 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., за участі представника позивача адвоката Токаленко В.М., представника Херсонської міської ради Кондратюка С.С., відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Херсонської міської ради, ОСОБА_3 про визнання дійсним біржового договору, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

14.02.2022 р. ОСОБА_2 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом, в якому визначив відповідачем Херсонську міську раду та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20.11.1998 року між ним та ОСОБА_4 на Товарно-сировинній біржі «Легіта». В обґрунтування позову вказав, що відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» вказаний договір нотаріального посвідченню не підлягав, право власності за ним було зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації. На теперішній час не може розпорядитися своїм майно. Крім того, ОСОБА_4 на час звернення до суду померла.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 16.02.2022 р. позовна заява прийнята до розгляду, призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2024 р. справа передана в провадження судді Ус О.В.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. від 12.02.2024 р. справа прийнята в провадження, призначене підготовче засідання.

12.06.2024 р. від представника позивача адвоката Токаленко В.М. надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка по суті є збільшенням позовних вимог шляхом додавання нової раніше не заявленої вимоги про визнання права власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на Товарно-сировинній біржі «Легіта», оскільки на теперішній час оригінал біржової угоди втрачено. Копія позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України направлена відповідачу електронною поштою.

В підготовчому засіданні 04.09.2024 р. заява в новій редакції прийнята судом, за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі співвідповідача ОСОБА_4 , підготовче засідання відкладене.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.09.2024р. підготовче засідання відкладене, витребувано докази.

13.11.2024 р. залучено до участі в справі правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_3 .

17.12.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду за суттю.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним позовній заяві.

Представник відповідача Херсонської міської ради позов не визнав з підстав не надання доказів, що сторона договору ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Відповідачка ОСОБА_3 повідомила суд, що вона, як правонаступниця ОСОБА_4 може пояснити лише те, що їй відомо, що ОСОБА_4 продала спірну квартиру та вона на неї не претендує.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази та оглянувши в судовому засіданні інвентарну справу, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_4 за реєстраційним посвідченням на підставі довідки ЖСК 135 належала на праві власності кооперативна квартира АДРЕСА_2 , записано в реєстрову книгу 3 за реєстровим номером 220 від 31.05.1994 року (матеріали інвентарної справи, оглянутої в судовому засіданні).

З «копії для БТІ» договору № 389 купівлі-продажу від 1998 року листопада місяця дванадцятого числа на Товарно-сировинній біржі «Легіта» її члени ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив належну продавцю двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (матеріали інвентарної справи, оглянутої в судовому засіданні). Копія договору, що міститься в інвентарній справі має оригінальні підписи сторін договору, підпис директора біржи, засвідчений "мокрою печаткою" та вугловим штампом. Також договір має відмітку про реєстрацію в книзі за реєстровим номером 220 від 23.11.1998 р.

Посвідка на постійне проживання в Україні, видана ОСОБА_2 безстроково 07.04.2009 р. має відомості про реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 з 13.01.2001 року.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та за матеріалами спадкової справи спадкоємцем усього її майна є ОСОБА_3 .

Спірні правовідносини склалися на підставі укладеного 12.11.1998 року договору купівлі-продажу.

Відповідно до пп. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, на дату укладання правочину в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

За ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна відповідно до ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Договір купівлі-продажу № 389 від 12.11.1998 р. у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Реєстрація в бюро технічної інвентаризації речового права на зазначену квартиру за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору, оскільки згідно ст.15 ч.2 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації права власності на підставі, зокрема, договорів купівлі-продажу зареєстрованих біржею, бюро технічної інвентаризації, що в свою чергу регламентує Наказ Міністерства юстиції України №7/5 від 07.07.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно».

Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-15, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності якщо, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

З огляду на зазначені обставини підстав для визнання в судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири немає.

В той же час, позивачем втрачено оригінал договору купівлі-продажу.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Позивачем право власності набуте у 1998 році. Оглянута судом інвентарна справа та реєстрація договору купівлі продажу від 12.11.1998 р. органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру.

Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на квартиру через втрату оригіналу договору купівлі-продажу, оскільки позивачем було доведено його право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його право власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Заходи забезпечення позову не застосовувалися, підстави для негайного виконання судового рішення та встановлення судового контролю відсутні.

Позивачем не заявлено клопотань щодо стягнення з відповідачів судових витрат.

Рішення в повному обсязі виготовлено 08.04.2024 р.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 7, 9, 10, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Херсонської міської ради (, місцезнаходження: м. Херсон, просп. Незалежності, буд. 37), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання дійсним біржового договору, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на Товарно-сировинній біржі «Легіта» та зареєстрованим у Комунальному підприємстві "Херсонське бюро технічної інвентаризації" 23.11.1998р. р.№ 220.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус