ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/969/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представник відповідача Бабак О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року в складі судді Подус Г.С. по справі № 638/10701/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перебували у фактичних шлюбних відносинах та одружились 10 квітня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, а саме - домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянки кадастровий номер :09:006:0005 площею 0, 1000 га, розташованої у АДРЕСА_1 .

16 січня 2015 року з заявою про прийняття спадини після ОСОБА_2 звернувся її чоловік - ОСОБА_4 , було заведено спадкову справу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт від 18 квітня 2015 року, яким заповів їй все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде йому належати та на що він буде мати право за законом на день своєї смерті.

Після смерті батька вона звернулась до державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори, проте постановою № 2554/02-31 від 29 червня 2017 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском встановленого статтею 1270 ЦК України строку звернення з заявою про прийняття спадщини та відсутності документів на підтвердження факту спільного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

На момент смерті батьків вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але з грудня 2013 року фактично стала проживати із ними за адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті батька ОСОБА_6 . Вела з батьками спільне господарство, була пов`язана спільним побутом, здійснювала догляд за ними, забезпечувала їх лікуванням, харчування, здійснила поховання батьків за власні кошти.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини разом із ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка є спадкоємцем першої черги, на час смерті ОСОБА_7 проживала разом з ним, фактично вступила в управління майном, що підтверджено належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На вказане судове рішення 13 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована необґрунтованістю позовних вимог.

Надані позивачкою докази є не належними засобами доказування, а також не підтверджують факт її постійного спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Також, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі та її місце проживання було зареєстровано разом з чоловіком за однією адресою, що спростовує факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, постановою державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління від 29 червня 2017 року № 2554/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 у зв`язку пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини. Проте, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не із заявою про встановлення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили, правом на подання відзиву не скористались.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник Першої Харківської міська державна нотаріальна контора не з`явились.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 20 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 2, а.с.59-60), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 2, а.с.29-30);

Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою отримано 05 грудня 2024 року в електронному кабінеті (том 2, а.с.27).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які з 10 квітня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1, а. с. 18, 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (том 1, а.с. 20).

Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 Восьмою ХДНК заведено спадкову справу (том 1, а.с. 28).

18 квітня 2014 року ОСОБА_11 складено заповіт, за яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде йому належати та на що він буде мати право за законом на день своєї смерті, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Ворвуль Г.Г., зареєстровано в реєстрі за № 2-195 (том 1, а. с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 ( том 1, а. с.21).

Після його смерті відкрилась спадщина, окрім іншого, на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала померлому та ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на праві спільної сумісної власності (том 1, а.с. 24).

На час смерті ОСОБА_4 проживав за адресою АДРЕСА_1 .

Після його смерті з заявою про прийняття спадщини 29 червня 2017 року звернулась ОСОБА_1 , у зв`язку з чим заведено спадкову справу, зареєстровану у Спадковому реєстрі за № 60862623 (том 1, а.с. 31, 73).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2554/02-31 від 29 червня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 у зв`язку зі спливом встановленого ст.1270 ЦК України строку для прийняття спадщини та відсутністю доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті (том 1, а.с. 30-31).

З 24 січня 1989 року позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.14).

28 листопада 2021 року ОСОБА_15 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_16 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_17 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_18 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_19 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_20 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_21 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_22 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_23 ( АДРЕСА_4 ) складено акт, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 з грудня 2013 року, де проживає по теперішній час (том 1, а.с. 32-33)

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

У частинах 1 та 2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212 св 19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308 св 18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290 св 20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380 св 20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620 св 21), від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007 (провадження № 61-11834 св 22).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку зі похилим віком батьків з грудня 2013 року вона проживала разом з ними за адресою АДРЕСА_1 , надавала допомогу, мала з ними спільний побут та опікувався їх станом.

На підтвердження зазначених обставин позивачем долучено акт від 28 листопада 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 фактично постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 з грудня 2013 року і проживає по теперішній час, а також нотаріально засвідчені заяви (покази свідків) яка підтвердила факт постійного місця проживання позивачки разом зі спадкодавцем у спірній квартирі на час смерті ОСОБА_7 .

Вказані обставини відповідачем не спростовано і доказів того, що позивачка фактично мешкала за іншою адресою, окремо від спадкодавця, суду не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки саме він цей факт заперечує. В обґрунтування апеляційної скарги Харківська міська рада посилається на різні адреси реєстрації та перебування позивачки у шлюбі. Між тим, як вже вказувалось вище, цивільне законодавство не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому реєстрації позивачки разом з її чоловіком за адресою: АДРЕСА_8 , не свідчить про необґрунтованість позову. Також, наявність шлюбних відносин не виключає можливість фактичного проживання подружжя окремо.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 постійно проживала з батьком ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 мала зверталися з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на інших підставах, ніж зазначає позивачка.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина