Справа №949/833/25
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

09 квітня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Дубровицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Іващенко Ірину Ігорівну (ордер на надання правничої допомоги серії ВК №1165616 від 01 квітня 2025 року) звернулася в суд із заявою та просить встановити факт її постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період з 07 березня 1982 року по 07 грудня 2000 року.

Заява мотивована тим, що 09 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7386/22 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій.

Особи, які проживали або працювали у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

25 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Дубровицької міської ради із заявою щодо видачі довідок про місце реєстрації у період з 07 березня 1982 року по 07 грудня 2000 року, але виявилось, що така інформація відсутня.

Так як заявниці не враховується постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період з 07 березня 1982 року по 07 грудня 2000 року, заявниці необхідно встановити факт проживання для підтвердження дійсного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (3 зона) для отримання пільг, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубровиця Рівненської області, де і проживає по теперішній час, а м. Дубровиця, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Прийняте рішення вплине на права заявниці, оскільки вона буде реалізовувати рішення про встановлення факту у Виконавчому комітеті Дубровицької міської ради та просити внести відомості до Єдиного державного демографічного реєстру, реєстру територіальної громади та в інших державних реєстрах.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

Як вбачається з доданої копії посвідчення категорія 3 серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є особою, що має статус потерпілої від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Звернення до суду, як вбачається із заяви та доданих до неї матеріалів, мотивоване тим, що заявник є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, а тому має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Оскільки права заявниці, визначені вищевказаним Законом, були порушенні, вона звернулася з позовом до ГУ ПФУ в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій (справа №460/7386/22). На виконання рішенням Рівненського окружного адміністративного суду, заявниці проведено перерахунок пенсії відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте, починаючи з 01 січня 2025 року на період дії воєнного стану в Україні, з урахуванням ст. 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" доплата до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у вказаних зонах станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як зазначає заявниця, 09 січня 2025 року вона звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо виконання вказаного вище рішення Рівненського окружного адміністративного суду.

З відповіді ГУ ПФУ в Рівненській області від 10 лютого 2025 року вбачається, що за результатами звірки відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів, починаючи з 01 січня 2025 року пенсія заявниці виплачується з урахуванням норм ст. 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" без підвищення відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, заявниці роз`яснено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або в судовому порядку.

Водночас роз`яснено, що відповідно до ст.ст.5, 25 КАС України, заявниця має право звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів в порядку, вставленому цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту заяви, 25 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Дубровицької міської ради із заявою щодо видачі довідок про місце реєстрації у період з 07 березня 1982 року по 07 грудня 2000 року.

Проте, у своїй відповіді Виконавчий комітет Дубровицької міської ради звернув увагу заявниці, які документи необхідно подати для внесення таких відомостей до реєстру територіальної громади з подальшою їх передачею до відомчої інформаційної системи ДМС та Реєстру.

До того ж зауважено, що у разі неможливості підтвердження відомостей про прописку осіб у вказаний період з метою реалізації конституційних прав громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на гідне соціальне та пенсійне забезпечення, пріоритетно можуть бути використані відомості, що містяться у реєстрах Пенсійного фонду України та/або пенсійних справах таких осіб.

Також роз`яснено судовий порядок встановлення факту проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення.

В силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Отже, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Втім, встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до зазначеного переліку не входить.

Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц.

Отже, основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України від 28 лютого 1991 року "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зі змісту рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року по справі №460/7386/22, на яке посилається заявниця у своїй заяві та яке наявне у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 з 15 серпня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

У рішенні від 03 червня 2014 року у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд у цьому ж рішенні констатував, що подальша дія судового рішення закінчується, коли законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

Так, відповідно до ст. 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.

Факт проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2024 року №1524 "Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення".

Пунктом 1 вказаної Постанови установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин: особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 01 січня 1993 року.

Тому, мотивуючи вказаними нормами законодавства, ГУ ПФУ в Рівненській області відмовлено ОСОБА_1 у виплаті доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення у зв`язку з непідтвердженням нею вказаного періоду проживання на території радіоактивного забруднення.

З огляду на документи, які є у матеріалах справи, заявниця звернулася до суду з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність її дій, спрямованих на виплату пенсійним фондом їй доплати до пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема підтвердження факту проживання на території радіоактивного забруднення.

Тобто, предметом розгляду в даному випадку є встановлення факту, від якого залежить виникнення немайнових прав заявника, а безпосередньо право останньої на виплату пенсійних виплат, тобто існує спір про право заявника на отримання грошових коштів, що має бути предметом розгляду справи у позовному провадженні.

Таким чином, із заявлених вимог вбачається, що саме між заявницею та управлінням пенсійного фонду виник спір з приводу виплати доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, а встановлення факту постійного проживання на такій території заявниці необхідно для отримання вказаної доплати.

Як підсумок, встановлення факту заявниця пов`язує з одночасним вирішенням спору про право на пільги, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" а саме отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення.

Суд враховує, що відповідь ГУ ПФУ в Рівненській області, яка додана заявницею, вже свідчить про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

Варто зауважити, що ГУ ПФУ в Рівненській області у вказаній відповіді роз`яснено, що рішення про відмову уповноваженого органу у виплаті доплати до пенсії може бути оскаржено у судовому порядку.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, зважаючи на вищевказані норми законодавства та позицію Верховного Суду, зокрема викладену у листі від 01 січня 2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, коли встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Зважаючи на вказане, дана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір щодо права на доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч.1 ст. 4 КАС України).

З аналізу вказаних вище норм права слід зробити висновок про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір, який виник між особою, яка бажає отримувати доплату до пенсію у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням ст. 45 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та уповноваженим органом, який здійснює призначення такого роду доплат, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Зі змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, заява про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 186, 259-261, 315, 352-354 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Дубровицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.