П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Миколаїв

справа №489/4799/24

провадження №22-ц/812/430/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Носіковим І. М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду позов до Миколаївської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 зазначала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого він успадкував зазначений вище житловий будинок, однак спадщину належним чином не оформив. У зв`язку з чим позивач позбавлена можливості оформити право на спадщину на зазначений будинок.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила задовольнити її позов.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З ОСОБА_1 на користь Держави стягнуто судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що пред`явлення позивачем позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , є передчасним, оскільки позивач не отримувала відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 на іншу частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала батькові її чоловіка ОСОБА_5 , то суд констатував, що чоловік позивачки не набув право власності на цю частку будинку, бо батько ОСОБА_3 у 2007 році у новому заповіті заповів усе своє майно на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , одна з яких, а саме ОСОБА_7 , прийняла його спадщину.

Позивач позовних вимог до належного відповідача ОСОБА_7 не пред`являла.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач вказувала, що спадкоємці після смерті ОСОБА_5 не зверталися до нотаріуса на території України, а тому не можна вважати їх такими, що прийняли його спадщину. За такого, ОСОБА_3 є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , і як наслідок право на спадкування цього майна отримала апелянт.

Фактичні обставини справи

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який з ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_8 .

Спадщина після смерті ОСОБА_3 була прийнята його дружиною ОСОБА_1 . Його діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька на користь його дружини ОСОБА_1 .

Батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

З рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.08.1988 у справі №2-1319/1988 випливає, що за ОСОБА_4 було визнано право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

17 січні 1989 року ОСОБА_5 у Другій Миколаївській державній нотаріальній конторі склав заповіт, яким належну йому частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповів своєму синові ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , громадянин Російської Федерації, помер у м.Заринськ Алтайського краю Російської Федерації.

01 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на підставі рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2012 року про визначення додаткового строку у два місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 .

Із спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , витребуваної Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою із Російської Федерації, випливає, що ОСОБА_5 з 1995 р. був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 . З 2007 року у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

22 листопада 2007 року ОСОБА_5 у м.Заринську Алтайського краю Російської Федерації у нотаріуса Карпової Т. К. склав новий заповіт, яким усе своє майно заповів по частці ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

ОСОБА_7 прийняла спадщину після смерті її батька ОСОБА_5 .

ОСОБА_11 відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

10 листопада 2010 року ОСОБА_7 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка була наявна у Російській Федерації.

19 жовтня 2016 року державний нотаріус Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О. В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що ОСОБА_3 було відмовлено в оформленні спадкових прав на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , оскільки спадкодавцем у 2007 році було складено новий заповіт щодо усього майна не на користь заявника.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2017 року, виданого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 .

19 жовтня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності на вказану частку будинку за ОСОБА_3 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Норми статей 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачають, що з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1, 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею її чоловіка ОСОБА_3 за законом, звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи таке звернення тим, що її чоловік успадкував після смерті його батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вказаний вище будинок. Однак вона не може реалізувати своє право на спадщину за законом після смерті чоловіка, бо він не оформив спадкові права на спадщину батька ОСОБА_5 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що пред`явлення позивачем позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , є передчасним, оскільки позивач не отримувала відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану частку будинку.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 на іншу частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала батькові її чоловіка ОСОБА_5 , суд констатував, що чоловік позивачки не набув право власності на цю частку будинку, бо батько ОСОБА_3 у 2007 році у новому заповіті заповів усе своє майно на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , одна з яких, а саме ОСОБА_7 , прийняла його спадщину.

Позивач позовних вимог до належного відповідача ОСОБА_7 не пред`являла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що позивачу не було відмовлено нотаріусом у оформленні спадкових прав після смерті її чоловіка на частку вказаного вище будинку, яку він успадкував після смерті матері ОСОБА_4 .

За такого, колегій суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність звернення позивача з позовом до суду про визнання права власності на вказану частку у будинку, оскільки у неї наявна можливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на іншу частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала його батькові ОСОБА_3 , спадщину після смерті якого прийняла його донька ОСОБА_7 .

У справі, яка переглядається, позивач зазначила Миколаївську міську раду відповідачем у справі.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У цій справі предметом спору є визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка права на частку у житловому будинку, яка належала його батькові ОСОБА_3 , спадщину після смерті якого прийняла його донька ОСОБА_7 , яка на момент його смерті проживала разом з ним у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджено відповідною довідкою.

Зважаючи на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №265/6868/16-ц, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права на вказану частку у житловому будинку, що належала ОСОБА_5 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , неправильно визначивши відповідача у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є правильними.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_7 не прийняла спадщину після смерті її батька ОСОБА_12 на території України, бо не подавала заяву нотаріусу в Україні про прийняття спадщини, колегія суддів відхиляє.

Досліджена судом довідка свідчить, що ОСОБА_7 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12 в силу вимог статті 1268 ЦК України.

Що стосується посилань позивача на те, що під час дії воєнного стану діють певні особливості вчинення нотаріальних дій громадянами Російської Федерації, то дійсно вказане питання врегульоване постановою Кабінету Міністрів України №164 від 28 лютого 2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану».

Однак, згідно з підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови встановлені цим підпунктом обмеження не поширюються на нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.