ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2011/25 Справа № 205/9161/24 Суддя у 1-й інстанції - Дорошенко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року у складі судді Дорошенко Г.В. у цивільній справі №205/9161/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , де третьою особою визначила Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на предмет стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнутих рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2019 року, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з червня 2019 року по 01 липня 2024 року у розмірі 66755,71 грн, обґрунтовуючи це тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , а відповідач є батьком дитини. На підставі судового рішення судом видано виконавчий лист від 03 грудня 2019 року, який позивачем пред`явлено до примусового виконання до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і 10 липня 2024 року відкрито виконавче провадження.

Зазначає, що відповідач у добровільному порядку допомоги на утримання дитини не надає, як і не бере участі у додаткових витратах на дитину, враховуючи, що син підростає, перейшов у другий клас, займається вивченням іноземної мови тощо, що потребує значного збільшення витрат.

У відповідності до розрахунку станом на 01 липня 2024 року за відповідачем рахується заборгованість по сплаті аліментів, присуджених судом, у загальному розмірі 66 755,71 грн, яку відповідач не сплачує, відповідальністю за що є нарахування пені на суму заборгованості за період з червня 2019 року по 01 липня 2024 року та що в загальному розмірі становить 452 207,63 грн. Однак, враховуючи, що пеня не може бути стягнута більше ніж загальний розмір заборгованості по аліментам, тому позивач просить стягнути пеню за вказаний період, що дорівнює такому розміру заборгованості, тобто, 66 755,71 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 66755,71 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с. 133-137).

Рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено відсутність виключних, передбачених ст. 196 Сімейного кодексу України, випадків, за яких в діях платника аліментів ОСОБА_1 відсутні ознаки вини щодо несвоєчасної щомісячної виплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як і доведено позивачем вжиття такої відповідальності за наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, та наявність підстав для нарахування та стягнення пені, яка дорівнює розміру загальної заборгованості по аліментам у відповідача перед позивачем.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с. 168-173), посилаючись на те, що матеріали справи містять розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, нарахованої на загальну суму заборгованості по аліментам 66 755,71 грн за період з червня 2019 року по 01 червня 2024 року, що становить повний розмір пені 452 207,63 грн, тоді як заборгованість по аліментам включає в себе і заборгованість за червень 2024 року, що позивачем у її розрахунку пені не враховується. Розрахунок державного виконавця заборгованості по аліментам складений за період з червня 2019 року до 01 липня 2024 року, де у червні 2024 року також нараховано аліментів 4000 грн, а з розрахунку пені цього не вбачається. Вважає, що розрахунок, наданий позивачем не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством, тому і підстав для стягнення пені немає. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у лютому 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його обґрунтованість та законність. Зазначила, що, оскаржуючи наданий нею розрахунок пені, відповідачем не було надано контррозрахунку такої пені та письмових доказів у заперечення.

Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено як розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів, так і прийнятним є розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за період з червня 2019 року по червень 2024 року. Також суд встановив відсутність виключних випадків, за яких в діях платника аліментів ОСОБА_1 відсутні ознаки вини щодо несвоєчасної щомісячної виплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, враховуючи положення ст. 196 Сімейного кодексу України, суд вважав правомірним зменшення нарахованої позивачем пені 452 207,63 грн до розміру заборгованості по сплаті аліментів 66 755,71 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 17 вересня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року (а.с.22-23, 62-63).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 07 березня 2017 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №257, батьком дитини зазначено ОСОБА_1 , а мати ОСОБА_4 (а.с.20, 60).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 19 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.24-26, 64-66).

06 листопада 2021 року позивач по справі зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , про що Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зроблено відповідний актовий запис №229, та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.21, 61).

На виконанні Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження ВП №60920354 з виконання виконавчого листа №205/5356/19 про стягнення з відповідача на користь позивача щомісячно аліментів у розмірі 1/4 видів заробітку (доходу) на утримання сина ОСОБА_3 (а.с.93-95).

За розрахунком державного виконавця заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №205/5356/19 від 03 грудня 2019 року у виконавчому провадженні №60920354 за період з червня 2019 року по 01 липня 2024 року складає 66755,71 грн (а.с.28-30, 68-70).

Суд першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, вірно зазначив, що наявність підстав вважати, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини відповідача, останнім не доведена та матеріалами справи не підтверджена. Відповідно до розрахунку пені, визначеного позивачем за відповідною для цього розрахунку формулою, пеня за прострочення аліментів за виконавчими провадженнями складає 452 207,63 грн за період з червня 2019 року по травень 2022 року. Контррозрахунку, який би спростував визначення такого розміру пені, відповідачем не надано. Сумніву щодо правильності визначення позивачем розміру пені у суду не виникало. При цьому суд зауважує, що позивач в позові визначила розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача, не більше 100 відсотків заборгованості, що відповідає вимогам ст. 196 СК України, що складає 66 755,71 грн, розмір якої не викликає сумніву у суду, та такий розмір заборгованості, визначений державним виконавцем станом на 01 липня 2024 року, приймається судом при вирішення спору по суті. Враховуючи, що даний розмір пені набагато менший від визначеного розміру пені позивачем, який зазначено в позові, тому суд вважав недоцільним викладати детальний розрахунок пені в змісті рішення суду.

Колегія суддів повністю погоджується з визначенням характеру спірних правовідносин судом першої інстанції, та погоджується із вірним встановленням фактичних обставин.

Згідно частин першої, другої статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2019 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 19 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Внаслідок неналежаного виконання відповідачем у справі свого обов`язку зі сплати аліментів, у останнього виникла заборгованість з їх сплати за період з червня 2019 року по 01 липня 2024 року, про що надано відомості з виконавчої служби, де знаходиться виконавчий лист суду на примусовому виконанні (а.с.28-30).

Доводи скаржника не містять жодних обґрунтованих пояснень з наданням письмових доказів, що така заборгованість існує не з його вини, натомість, скаржник у своїх доводах заперечує лише проти наданого позивачем розрахунку пені на таку заборгованість, не оскаржуючи при цьому загальний розмір заборгованості по аліментам.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що за наявності заборгованості по сплаті аліментів, щодо якої відповідач не заперечує, позивач має право застосувати передбачену ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність для платника аліментів та нарахувати на таку заборгованість пеню за прострочення сплати аліментів.

Колегія суддів також зазначає, що доводи скаржника щодо зазначення або невірного періоду у розрахунку пені позивачем, або невірного розміру у відповідності до періоду, в даному випадку не мають істотного значення, адже період, встановлений судом першої інстанції, за який стягнуто пеню з відповідача, починається з червня 2019 року та закінчується червнем 2024 року включно. Сума заборгованості взята за той же період у відповідності до наданої довідки державною виконавчою службою, що між собою узгоджується.

Крім того, колегія суддів наголошує, що нарахована позивачем пеня у повному розмірі 452 207,63 грн судом першої інстанції стягнута не була, як і не була предметом цього позову, навпаки, позивач просила стягнути з відповідача пеню, яка прирівняна до розміру загальної заборгованості 66 755,71 грн за зазначений період, до якого також входить і червень 2024 року, а не до фактичного повного розміру пені, виходячи з вирахування за кожен місяць прострочення.

Таким чином, доводи про невірність розрахунку пені колегія суддів у цій справі до уваги не приймає, адже такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по своїй суті рішення суду першої інстанції.

В постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Отже, обов`язковою умовою для виникнення такого виду відповідальності є наявність вини боржника в несплаті аліментів.

В ході розгляду справи, судом першої інстанції правомірно встановлено відсутність підстав вважати, що у несплаті аліментів ОСОБА_1 відсутні винні дії, з чим погоджується і колегія суддів. Скаржник не надавав ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги будь-яких доказів своєї невинуватості у виникненні у нього заборгованості по сплаті аліментів за спірний період з червня 2019 року по 01 липня 2024 року, що свідчить про ухилення відповідача від його обов`язку в утриманні його дитини та сплаті на її утримання аліментів, присуджених в судовому порядку. Саме таке є підставою для нарахування на таку заборгованість пені за прострочення сплати аліментів за весь період їх прострочення.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитися як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов?язку, а саме приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо, як про це вказано у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19. І тут ВС виходить з того, що положення ЦК субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч.1 ст. 196 СК, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У Сімейному кодексі не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів, він повинен надати докази на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом і в постановах від 10 січня 2024 року у справі № 359/240/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 761/893/23.

Колегія суддів наголошує, що, відповідач не надавав будь-яких доказів своєї невинуватості у несплаті аліментів, тому судом першої інстанції з наданих позивачем письмових документів вірно встановлено наявність вини відповідача, чого скаржник не спростував належними і допустимим доказами при розгляді його апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна