Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5944/2025
Головуючий у суді першої інстанції Н.О. Яровенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

07 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані представниками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем від якого у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з нею. На даний час, син є студентом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, він перебуває на денній формі навчання та позбавлений можливості працювати. Єдиним джерелом його доходів є стипендія, яка відповідно до довідки про доходи від 05.08.2024 року складає 1180 грн. на місяць. Відповідач жодним чином не допомагає матеріально сину. Позивач вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання та просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) починаючи від дня подання позову до досягнення сином 23 років - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, починаючи з 13.08.2024 та проводити протягом навчання, але не більш як до досягнення ОСОБА_5 23 років.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 , через своїх представників ОСОБА_3 , Дімуру І.Ю., звернувся з апеляційними скаргами, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи.

У поданій представником ОСОБА_3 , апеляційній скарзі зазначено, що судом не враховано обставину матеріального становища дитини. Повнолітній син є студентом денної форми навчання Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, він навчається за кошти державного бюджету. Жодних витрат на проживання - ані позивач, ані третя особа не несуть, навчальний заклад знаходиться в м. Києві де і проживає син сторін по справі. Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що батько придбав синові однокімнатну квартиру у м. Києві, отже син не несе витрати на проживання, оренду житла. На думку апелянта, матеріальне становище дитини задовільне, проте ця обставина не з`ясована судом. Окрім того, платник аліментів немає у власності, володінні та/або користуванні рухомого майна, грошових коштів, не має жодного доходу від реалізації майна. Право на звернення до суду не наділяє позивача правом матеріально-правової вимоги до відповідача.

У поданій представником відповідача - адвокатом Дімурою І.Ю., апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивачем не надано доказів, що повнолітній син ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю і що вона несе витрати на його утримання. Зауважує, що позивач на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Повнолітній син ОСОБА_2 має власне житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . На думку апелянта, подана позивачем довідка № 247 від 27.09.2024, яка видана ОСББ «Радунська 30» є неналежним доказом, оскільки така форма та зміст довідки не передбачені чинним законодавством для підтвердження факту місця проживання особи. Документ, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи видається центром адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи. Судом не було прийнято до уваги правовий висновок Верховного Суду та не було встановлено жодного доказу, який підтверджує про наявність обставин того, що повнолітній син сторін потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням. Надані у судовому засіданні квитанції на оплату комунальних послуг не відносяться до витрат на навчання сина. До відзиву на позовну заяву відповідачем були надані відповідні докази виконання батьківського обов`язку щодо утримання дитини, а саме докази того,що відповідач особисто сплачував за ремонт мотоцикла сина у 2023-2024 роках надавав матеріальну допомогу на навчання, сплачував за уроки сина, сплачував за заняття сина у тренажерному залі, повністю оплачував комунальні послуги за квартиру, в якій на теперішній час проживає позивачка, та квартиру сина, власником якої він є. Окрім того, на думку апелянта, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги позивача пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 подано відзиви від 21.01.2025 та від 28.01.2025 на апеляційні скарги.

Позивач зазначає, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17-ц.

Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, суд прийшов до вірного висновку, що є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини на період його навчання та не позбавлений можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Окрім того, в апеляційній сказі вказано, що відповідач не має у власності рухомого майна, проте, у власності відповідача перебуває транспортний засіб Mitsubishi Outlander 2016 року випуску та чорний причіп «Кияшко Одисей» 2021 року випуску.

Також, відповідач як і у відзиві на позовну заяву, так і в самій апеляційній скарзі не заперечує щодо наявності у нього можливості сплачувати аліменти. В той же час, посилаючись на висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 викладений у справі 607/18387/15-ц, заперечує проти того, що позов заявлено матір`ю дитини та вважає порушенням незалучення сина в якості третьої особи. Однак у рішенні Вищого спеціалізованого суду зазначено зовсім протилежне.

Щодо недоведеності обставин, що мають значення для справи, слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані представниками ОСОБА_3 , Дімурою І.Ю., не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , одружились 01 лютого 2003 року, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Глобинського районного управління юстиції, про що зроблений відповідний актовий запис №7 та видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі у сторін народилася спільна дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

З пояснень сторін встановлено, що сторони проживають окремо.

Повнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , разом зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 247 від 27.09.2024 року, виданої ОСББ «Радунська 30» та інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання.

Згідно довідки від 05.08.2024 року №120/36-183, ОСОБА_5 , є студентом 4 курсу Військового факультету НМУ імені О.О. Богомольця, форма навчання - денна, розмір отриманої стипендії складає розмір 1180 грн. на місяць, загальна сума отриманої стипендії 5900,00 грн. в період з 01.2024 - 06.2024 року. Термін закінчення університету 2027 рік.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що син хоча і є повнолітнім, проте продовжує денне навчання та позбавлений можливості працювати, єдиним джерелом його доходу є стипендія, яка станом на 05.08.2024 складала 1180 грн. на місяць. Позивач не може самостійно забезпечувати потреби сина який продовжує навчання.

При визначенні розміру аліментів на утримання ОСОБА_5 , суд виходив з матеріального становища кожної із сторін спору та обґрунтовано врахував те, що син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на 4 курсі денної форми навчання, не працює, відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина яка продовжує навчання має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків.

Суд дійшов висновку, що відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, у суду були підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини на період її навчання.

Суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 , довела належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме наявність у неї права такої вимоги та можливість відповідача виплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина який продовжує навчання.

Так, згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Та обставина, що батько купив суну квартиру, сплачує вартість комунальних послуг (зі слів відповідача) не звільняють його від обов`язку сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання. Як не звільняє його від цього обов'язку і на обставина, що син навчається на бюджетній формі навчання.

У поданій апеляційній скарзі відповідач заперечує щодо тієї обставини, що повнолітній син проживає разом саме з матір`ю.

Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта на ту обставину, шо даний факт апелянтом не спростовано.

Окрім того, позивачем до поданого відзиву на апеляційну скаргу додано довідку від 24.01.2025 № 255 про фактичне місце проживання наданою головою правління «Радунська 30», з якої вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а також завірену 22.01.2025 представником Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, копію акту № 790 обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 06.06.2024, які підтверджують факт проживання сина разом з матір`ю.

Колегією суддів установлено, що спільна дитина сторін ОСОБА_5 , на день звернення позивача до суду із даним позовом (10.08.2024) досяг повноліття, проте не досяг 23 - річного віку, продовжує навчання, не працює, отримує стипендію, проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Щодо доводів апеляційної скарги, що позов заявлено матір`ю дитини, а судом не залучено сина в якості третьої особи, колегія суддів зазначає наступне.

У силу положень ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Скориставшись своїм правом, передбаченим вищезазначеною нормою закону, позивач і звернувся до суду з позовом.

Відповідно до п. 20 роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Отже, залучення цих осіб у справі є правом, а не обов`язком суду.

Аналізуючи матеріальну можливість сплачувати відповідачем аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам.

При визначенні розміру аліментів на утримання ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з матеріального становища кожного із сторін спору, та вірно врахував наступні обставини, що син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на 4 курсі денної форми навчання, не працює, відповідно до сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків.

Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності апелянтом не подано як до суду першої так і апеляційної інстанцій.

На думку колегії суддів не зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 , отримує стипендію, однак розмір стипендії не є достатнім для повноцінного підтримання життєдіяльності повнолітньої дитини, забезпечення усіх потреб, таких як харчування, одяг, підручники, канцелярія, проїзд, лікування, тощо. Перебування на денній формі навчання унеможливлює отримання самостійного заробітку без нехтуванням навчання.

У постанові від 13.04.2021 року у справі №308/4214/18 Верховний Суд зазначив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини, наявні у справі докази, складові, які необхідні дитині для навчання дитини, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційних скарг, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг і обставини звільнення позивача від сплати судового збору, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації відповідачеві понесених ним судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна