провадження № 22-ц/824/5511/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Цимбал Вадимом Ігоровичем на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року представниця ОСОБА_2 - адвокат Кур`ян К.І. звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, в якому, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 20 жовтня 2023 року, остаточно просила суд:

зобов`язати відповідача не чинити позивачці та її неповнолітній донці ОСОБА_3 перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

вселити позивачку та її доньку ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що 24 листопада 2017 року між сторонами було укладено шлюб.

12 серпня 2019 року ОСОБА_1 перебуваючи в шлюбі з позивачкою придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири оформлено на ОСОБА_1 . У цій квартирі, через два місяці після придбання, ОСОБА_2 та її малолітня (на той час) донька ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання/ реєстрації та постійно там проживали. Проживаючи у шлюбі з відповідачем, вони вели спільне господарство, виховували дитину позивачки ОСОБА_3

13 жовтня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З того часу між ними виникли неприязні відносини. Після розірвання шлюбу позивачка та її донька - ОСОБА_3 продовжували спільно проживати у вказаній вище квартирі, оскільки це було єдиним місцем їх проживання. Однак, ОСОБА_1 постійно чинив перешкоди в користуванні спільним сумісним майном, а саме квартирою, не допускаючи позивача та її доньку до їхнього єдиного житла.

24 лютого 2022 року позивачка разом з неповнолітньою донькою, в зв`язку з військовою агресією рф проти України вимушені були покинути своє житло та переїхати на час повномасштабного вторгнення у більш безпечне місце. Повернувшись додому 28 березня 2023 року, позивач виявила, що у вхідних дверях квартири змінено замки та поставлена сигналізація. З цього часу, ОСОБА_1 взагалі не дає позивачці та її донці можливості проживати в квартирі та користуватися нею, поміняв замки в дверях, поставив у квартирі сигналізацію, закрив квартиру та самостійно, без їх згоди звернувся до органів реєстрації щодо зняття їх із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання, чим порушує її право на користування жилим приміщенням у житловому будинку. Крім того, ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_3 не надавала згоду на зняття її дитини із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання, як цього вимагає чинне законодавство.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод у користуванні кв. АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення залишено без задоволення. Роз`яснено, що заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду в порядку встановленому ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу.

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Цимбал Вадим Ігорович 16 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підтримавши доводи позовної заяви, представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, а отже справу не можна було розглядати в порядку заочного розгляду, як і не могло бути винесене заочне рішення.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, натомість мав зупинити провадження по №761/11863/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №761/2527/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, оскільки в даному провадженні визначався правовий режим даної квартири, від чого походять всі похідні права осіб, в тому числі право проживання.

На переконання апелянта, позивачем не було подано достатніх і належних доказів наявності вчинення перешкод у користуванні квартирою саме відповідачем чи виселення позивача з дочкою (позивач з дочкою під час війни самостійно виїхали закордон і тривалий час перебували там, а квартира була пуста), а суд неналежним чином дав оцінку наданим позивачем доказам.

Звернув увагу, що рішення про інвестування в двокімнатну квартиру, загальною площею 70,20 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 прийняв в середині 2017 році самостійно, ще до одруження з позивачкою, у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї (якої на той час і не існувало).

22 листопада 2017 року (до реєстрації шлюбу з позивачкою) ОСОБА_1 одноосібно уклав з ПАТ «ЗНВКІФ «ЛІНТЕР» Попередній договір №3136/В5/119 купівлі-продажу квартири.

На підставі вказаних обставин, апелянт вважає двокімнатну квартиру, загальною площею 70,20 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю.

Вирішення спору в межах даної судової справ без визначення правового режиму двокімнатної квартири, загальною площею 70,20 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відбулося передчасно, оскільки не можна визначити чи в ОСОБА_2 , ОСОБА_3 взагалі було наявне будь-яке право володіння, користування і проживання в даній квартирі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у цивільній справі №761/25685/23 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя відмовлено в повному обсязі.

З огляду на це незаконним було задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні квартирою, оскільки він по суті є негаторним, але поданий не власником квартири і навіть не її володільцем, особливо що ОСОБА_3 не є спільною дитиною позивача і відповідача, а останній не всиновлював її та не встановлював над неї опіку.

Крім того, ОСОБА_1 , як одноосібний власник квартири, надав згоду на реєстрацію місця проживання позивачки та її доньки на певний час, але скориставшись своїм правом наданим законом, як власник квартири, 05 серпня 2022 року подав заяви про їх зняття з реєстрації місця проживання, які були розглянуті і задоволені.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Цимбал Вадимом Ігоровичем на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28 січня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Валько І.В. подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Повідомив, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у цивільній справі №761/25685/23 визнано нечинним ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року.

Вважає помилковими доводи апелянта, що він є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на ст. 176 СК України та ст. 29 ЦК України зазначив, що дитина позивачки має право жити у її квартирі, а позивачка зобов`язана житло надати, бо дитина не має іншого житла, як і позивачка.

14 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Валько І.В. подав заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Валько І.В. заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судове засідання апелянт та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С.

Вищевказана квартира є зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З відмітки в паспорті законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 вбачається, що після придбання спірної квартири, вона зареєструвала своє місце проживання 25 жовтня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 . Цього ж дня, була здійсненна реєстрація постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_3 .

Матеріали справи не місять доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають на праві власності нерухоме майно, або інше помешкання для їх проживання.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2017 року, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у справі №761/14154/21.

Позивач стверджувала, що їй та її доньці відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом. При цьому зазначає, що іншого місця проживання вони не мають.

20 січня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою щодо незаконних дій відповідача та невстановлених осіб, внаслідок чого до ЄРДР внесено відомості про відкриття кримінальних проваджень щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Позивачка та її донька не можуть потрапити до спірної квартири, оскільки відповідач обмежив доступ до неї, а тому вимушені шукати інше житло для проживання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав позовні вимоги законними та обґрунтованими, вказавши, що стороною відповідача не надано доказів на спростування наявності перешкод в здійсненні користування спірним житлом особам, які зареєстровані у спірному помешканні.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 15 вересня 2023 року у справі №759/11403/20.

У цій справі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 під час перебування у шлюбі. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 12 серпня 2019 року.

25 жовтня 2019 року позивачка та її неповнолітня донька ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання у цій квартирі.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Наведені висновки викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №754/11753/21.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у цивільній справі №761/25685/23 визнано нечинним.

За приписами ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Станом на час розгляду цієї справи відсутнє рішення суду про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 , тобто презумпцію спільності майна не спростовано, а тому позивачка ОСОБА_2 має право вільно користуватись нею.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18, від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині ОСОБА_3 як неповнолітньої доньки ОСОБА_2 на час виникнення спірних правовідносин, оскільки дитина зареєстрована у спірному житловому приміщені зі згоди позивача та відповідача, який у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Факт чинення відповідачем ОСОБА_1 перешкод позивачці та її доньці у користування житлом підтверджується відомостями з ЄРДР про вчинення кримінальних правопорушень та листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 04 січня 2023 року, яким підтверджено відсутність зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 .

Встановивши, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, що порушує право позивачки та її доньки на житло, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції

Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним - це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.

Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Встановлено, що про розгляд справи суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, зокрема поштове повідомлення про призначення судового засідання на 10 жовтня 2023 року відповідач отримав 30 травня 2023 року (а.с. 67), під час підготовчого провадження представник відповідача подавав клопотання про зупинення провадження у справі, що свідчить про його обізнаність про наявність судового провадження.

Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідач вказаним обов`язком знехтував, а тому наслідки невчинення ним процесуальних дій (зокрема, подання відзиву), покладаються на апелянта.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині безпідставності відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки вирішення спору між сторонами про правовий режим квартири АДРЕСА_1 , не є преюдиційним у даній справі, оскільки не позбавляє позивача права користування житлом, набутим на законних підставах.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені апелянтом на професійну правничу допомогу апеляційний суд залишає за ним.

Щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 у розмірі 11 314,90 грн апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегією суддів встановлено, що наявність договірних відносин між адвокатом Валько І.В. та ОСОБА_2 підтверджується договором №552/24 про надання правової допомоги від 07 жовтня 2024 року, за яким ОСОБА_2 уповноважила адвоката на надання їй правової допомоги.

За даними Акту-рахунку №4 прийому передачі послуг від 31 січня 2025 року Удовенко Т.В. надано наступні послуги адвокатом у справі №761/11863/23:

ознайомлення з матеріалами справи у Київському апеляційному суді 27 січня 2025 року - 1год - 5 000,00 грн;

підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 2,5 год - 6 250,00 грн;

компенсація поштових витрат на відправлення відзиву на апеляційну скаргу - 64,90 грн.

Послуги адвоката Удовенко Т.В. оплатила 03 лютого 2025 року на підставі платіжної інстанції №@PL557718.

Колегія суддів вважає, що Удовенко Т.В. доведено достатніми, належними та допустимими доказами надання адвокатом послуг правничої допомоги.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У додатковій постанові від 24 червня 2024 року у справі №712/3590/22 Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування судами, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат. Наведене є обов`язком, визначеним частиною першою статті 81 ЦПК України.

Клопотання та/або заперечення щодо зменшення заявленого ОСОБА_2 розміру витрат на професійну правничу допомогу від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду не надходило.

На підставі викладеного, з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих ОСОБА_2 адвокатом Валько І.В., а також враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 250,00 грн за рахунок відповідача/ апелянта ОСОБА_1 , оскільки заявлений до стягнення розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи ч. 3 ст. 133 ЦПК України відносить витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

До відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 долучив докази його направлення ОСОБА_1 . Відповідно до квитанції №1437779 від 28 січня 2025 року вартість поштових послуг складає 64,90 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Цимбал Вадимом Ігоровичем - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 250,00 грн та витрати пов`язані з вчиненням дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 64,90 грн, а всього 11 314 (одинадцять тисяч триста чотирнадцять гривень) 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова