Справа № 145/2098/24
Провадження № 2/145/255/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2025 р. селище Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Патраманського І.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушко А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

в інтересах якого діє - ОСОБА_2 ,

до

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

третя особа Державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич Світлана Анатоліївна, місцезнаходження: вул.Шевченка, 5, с-ще Тиврів Вінницького району Вінницької області,

про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що згідно свідоцтва про смерть від 13.04.2017 серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати позивача, яка була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А. заведено спадкову справу на все майно, яке належало померлій.

До державного нотаріуса звернувся ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку у спадщині, оскільки має ІІІ групу інвалідності) на 67/600 часток житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , після смерті матері.

15 лютого 2024 року державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А. (рішення № 131/02-14) відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку у спадщині, оскільки має ІІІ групу інвалідності) на 67/600 часток житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .

При цьому державний нотаріус зазначив, що відповідно до п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витрибовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину проводиться нотаріусом на вказане майно чи право після подання документів, що підтверджують право спадкодавця на дане майно чи право та перевірки відсутності заборони або арешту (п.п. 41.15 глави 10 Порядку).

На підтвердження права спадкодавця на 66,7% житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачем надане свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , ОСОБА_7 державним нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори Кучеренко Г. Ф. 18 листопада 1970 року.

Оскільки в даному свідоцтві частка належного спадкодавцю будинку вказана в відсотках, а свідоцтво про право особистої власності на ім`я ОСОБА_5 на підставі ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім`ю не видавалося, є лише примітка у вище вказаному свідоцтві про право на спадщину, що 1/2 вказаного будинку переходить у власність ОСОБА_5 , видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 на 66,7% житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , у державного нотаріуса немає можливості.

За наведених обставин, позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 67/600 часток житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 .

Повідомляє суд, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у справі № 145/2011/18, яке набуло законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності за заповітом на 67/120 часток житлового будинку АДРЕСА_1 : будинок 1970 року забудови означений в техпаспорті літ. «А» з верандою «а», прибудовою «а1», загальною площею підрахованою за формулою розрахунку площ 84.3 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 54.3 кв.м., допоміжною 30.0 кв.м., ганку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «Б», погреба «П/Б», ганку, огорожі №1, воріт №2, хвіртки № 3, колодязя № 4, колодязя інженерних мереж № 5, вигрібної ями № 7 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої в м. Гнівань ІНФОРМАЦІЯ_5 . Водночас визначено, що розмір належної ОСОБА_3 частки у житловому будинку, означеного літ. «А», що знаходиться в АДРЕСА_1 , становить 33/200 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18 листопада 1970 року після смерті ОСОБА_8 .

Так, згідно змісту вказаного рішення, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 .

Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.10.1966 р., укладеного між виконкомом Гніванської селищної ради депутатів трудящих та ОСОБА_8 . ОСОБА_8 було надано право на безстрокове користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 , загальною площею 700 кв.м. для будівництва будинку. Договір посвідчено Кучеренко Г.Ф., нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори.

Відповідно до акту відведення земельної ділянки під будівництво в АДРЕСА_2 від 28.10.1966 року ОСОБА_9 в натурі відведено земельну ділянку площею 700 кв.м. під забудову.

29 жовтня 1966 року ОСОБА_9 надано дозвіл № НОМЕР_4 на проведення будівельних робіт, які повинні бути завершені до 29.10.1969 року.

18.11.1970 року нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними господарчими будівлями в рівних частках дружині ОСОБА_5 та дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель в АДРЕСА_2 . В примітці свідоцтва вказано, що інша 1/2 частка вказаного будинку належала відповідно до вимог ст. 22 КпШС УРСР ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 18.11.1970 року.

Акт прийняття індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_2 , у ОСОБА_8 складено 19.04.1970 року.

Проте, відповідно до довідки виконкому Гніванської селищної ради від 03.09.1970 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за час спільного проживання побудований будинок в АДРЕСА_2 .

Крім того, дане свідоцтво про право на спадщину від 18.11.1970 року зареєстровано в БТІ 26.11.1970 року, недійсним не визнано, ніким не оскаржене.

Рішенням виконкому Гніванської міської ради від 24.03.1977 року №61 будинок ОСОБА_5 і співвласників перенумеровано з №12 на №4.

Згідно Указу Президії Верховної Ради УРСР від 13.12.1981 року смт. Гнівань разом з селом Витава, їх територія увійшли до складу м. Гнівань, що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 14.12.2016 року №02-10/1251.

Розпорядженням Гніванської міської ради від 17.02.2016 року вулицю Маяковського перейменовано на вулицю Піддубного.

Відповідно до довідки КП «ВООБТІ» від 08.10.2018року №144 станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_5 зареєстровано 67/100 (66,7%) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 33/100 (33,3%) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_11 , нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори за р. №4473 від 18.11.1970 року.

23.02.1974 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_12 . Шлюб зареєстровано Гніванською селищною радою Тиврівського району, актовий запис №12. Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 житловий будинок «А», 1970 року забудови, веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. Після одруження з ОСОБА_12 в даному домоволодінні було побудовано прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №4, 1988 року забудови, колодязь №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №7, 1978 року забудови.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС (чинного на час забудови вказаних будівель) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них.

Згідно ст. 25 цього Кодексу, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне положення містить і чинний Сімейний кодекс України.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, ні ОСОБА_12 за життя, ні відповідачем ОСОБА_1 не подано позову ні про визнання вищевказаного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_4 ; ні позову про визнання їх спільною сумісною власністю вищевказаних господарських будівель. Відповідного рішення суду суду не надано.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті вона проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018 року.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 67/100 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 21.08.1985 року склала заповіт, яким належні їй 66,7% житлового будинку з добудовою 1-7, 1-8 (прибудова а-1) та відповідну частину господарських приміщень, які розташовані в АДРЕСА_2 (тогочасна адреса) заповіла ОСОБА_13 та ОСОБА_7 в рівних частинах. Зареєстровано заповіт Спадковому реєстрі 20.08.2007 року за № 42965410, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №54257879 від 27.11.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли позивач, син ОСОБА_1 , та дочка ОСОБА_3 , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини: ОСОБА_1 02.08.2017 року, ОСОБА_3 14.08.2017 року.

В шестимісячний строк 14.08.2017 року ОСОБА_13 подала заяву про відмову від прийняття спадщини, інших заяв не надходило, що стверджується листом Тиврівської держнотконтори №2114/01-16 від 27.11.2018 року.

Крім того, на час смерті були зареєстровані: син ОСОБА_4 разом із нею постійно проживали ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018 року.

Пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_5 , виданого Пенсійним фондом України, підтверджується отримання пенсії по інвалідності, 3 група, загальне захворювання.

Та обставина, що ОСОБА_4 була матір`ю позивача стверджуються свідоцтвом про його народження, від 05 липня 1974 року Гніванською селищною радою Тиврівського району Вінницької області, де в графі мати зазначено: ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач наділений правом на обов`язкову частку у спадщині статтею 1241 ЦК України, згідно якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Так, Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи.

В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Вказаним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року аркуш рішення номер 7 абзац 5 зазначено, що обов`язкова частка ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів III групи, складає 67/600 часток у спадщині.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Викладені факти вище встановлені рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у цивільній справі 145/2011/18, яке набуло законної сили, та при розгляді якої брав участь позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Вказані правовідносини регулюються ст. 328 ЦК України, за якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та ч. 5 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки позивач, як спадкоємець за законом спадкового майна після смерті матері, ОСОБА_4 , у виді 67/600 часток житлового будинку АДРЕСА_1 : будинок 1970 року забудови означений в техпаспорті літ. «А» з верандою «а», прибудовою «а», загальною площею підрахованою за формулою розрахунку площ 84,3 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м., допоміжною 30,0 кв.м., ганку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «Б», погреба «П/Б», ганку, огорожі №1, воріт №2, хвіртки № 3, колодязя № 4, колодязя інженерних мереж № 5, вигрібної ями № 6 не може нотаріально оформити своє спадкове право в зв`язку з визначенням частки спадкодавця на вищевказаний будинок у відсотках, а свідоцтво про право особистої власності на ім`я ОСОБА_5 невидавалося, є лише примітка у вище вказаному свідоцтві про право на спадщину, що 1.2 вказаного будинку переходить у власність ОСОБА_5 , змушений звернутись із даним позовом.

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності за законом на 67/600 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , померлої в м. Гнівань ІНФОРМАЦІЯ_5 . Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1211,20 коп

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04.12.2024 матеріали позовної заяви було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 11.12.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.12.2024 закрито підготовче провадження та дану цивільну справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції) позов підтримали, просили його задоволити з підстав, викладених в позовній заяві на підставі поданих доказів. ОСОБА_1 просив судові витрати залишити за ним.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена своєчасно. 01.04.2025 надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнає частково. Просить судові витрати залишити за позивачем.

Третя особа, Державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А., в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Причин неявки суду не повідомлено.

Суд, вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 67/100 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 , 21.08.1985, склала заповіт, яким належні їй 66,7% житлового будинку з добудовою 1-7, 1-8 (прибудова а-1) та відповідну частину господарських приміщень, які розташовані в АДРЕСА_2 (тогочасна адреса) заповіла ОСОБА_13 та ОСОБА_7 в рівних частинах (а.с. 56-57 зворот). Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 20.08.2007 за № 4296410, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №49604583 від 25.10.2017 (а.с. 58 зворот).

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли її син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини: ОСОБА_1 02.08.2017 (а.с. 46 зворот), ОСОБА_3 14.08.2017 (а.с. 51 зворот).

В шестимісячний строк 14.08.2017 ОСОБА_13 подала заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.52 зворот), інших заяв не надходило, що стверджується листом Тиврівської дежнотконтори №2114/01-16 від 27.11.2018.

На час смерті з ОСОБА_4 були зареєстровані: син ОСОБА_1 , разом із нею постійно проживали син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018.

15 лютого 2024 року державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А. рішенням № 131/02-14 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку у спадщині, оскільки має ІІІ групу інвалідності) на 67/600 часток житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 , оскільки в даному свідоцтві частка належного спадкодавцю будинку вказана в відсотках, а свідоцтво про право особистої власності на ім`я ОСОБА_5 на підставі ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім`ю не видавалось, є лише примітка у вище вказаному свідоцтві про право на спадщину, що 1,2 вказаного будинку переходить у власність ОСОБА_5 (а.с. 15).

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у справі № 145/2011/18, яке набуло законної сили 29.10.2019, визнано за ОСОБА_3 право власності за заповітом на 67/120 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої в м. Гнівань ІНФОРМАЦІЯ_5 . Водночас визначено, що розмір належної ОСОБА_3 частки у житловому будинку, означеного літ. «А», що знаходиться в АДРЕСА_1 , становить 33/200 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18 листопада 1970 року після смерті ОСОБА_8 (а.с. 16-19 зворот).

Згідно змісту вказаного рішення, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 . Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.10.1966 р., укладеного між виконкомом Гніванської селищної ради депутатів трудящих та ОСОБА_8 . ОСОБА_8 було надано право на безстрокове користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 , загальною площею 700 кв.м. для будівництва будинку. Договір посвідчено Кучеренко Г.Ф., нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори. Відповідно до акту відведення земельної ділянки під будівництво в АДРЕСА_2 від 28.10.1966 року ОСОБА_9 в натурі відведено земельну ділянку площею 700 кв.м. під забудову. 29 жовтня 1966 року ОСОБА_9 надано дозвіл № НОМЕР_4 на проведення будівельних робіт, які повинні бути завершені до 29.10.1969 року.

18.11.1970 року нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними господарчими будівлями в рівних частках дружині ОСОБА_5 та дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель в АДРЕСА_2 . В примітці свідоцтва вказано, що інша 1/2 частка вказаного будинку належала відповідно до вимог ст. 22 КпШС УРСР ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 18.11.1970 року.

Акт прийняття індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_2 у ОСОБА_8 складено 19.04.1970 року. Відповідно до довідки виконкому Гніванської селищної ради від 03.09.1970 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за час спільного проживання побудований будинок в АДРЕСА_2 . Крім того, дане свідоцтво про право на спадщину від 18.11.1970 року зареєстровано в БТІ 26.11.1970 року, недійсним не визнано, ніким не оскаржене.

Рішенням виконкому Гніванської міської ради від 24.03.1977 року №61 будинок ОСОБА_5 і співвласників перенумеровано з №12 на №4. Згідно Указу Президії Верховної Ради УРСР від 13.12.1981 року смт. Гнівань разом з селом Витава, їх територія увійшли до складу м. Гнівань, що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 14.12.2016 року №02-10/1251.

Розпорядженням Гніванської міської ради від 17.02.2016 року вулицю Маяковського перейменовано на вулицю Піддубного.

Відповідно до довідки КП «ВООБТІ» від 08.10.2018 №144 станом на 31.12.2012 за ОСОБА_5 зареєстровано 67/100 (66,7%) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 33/100 (33,3%) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_11 , нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори за р. №4473 від 18.11.1970 року.

23.02.1974 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_12 , який зареєстровано Гніванською селищною радою Тиврівського району, актовий запис №12, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_6 .

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 житловий будинок «А», 1970 року забудови, веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. Після одруження з ОСОБА_12 в даному домоволодінні було побудовано прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №3, 1988 року забудови, криниця №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №7, 1978 року забудови.

Проте, ні ОСОБА_12 за життя, ні відповідачем ОСОБА_1 не подано позову про визнання визнання вищевказаного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, після смерті Когут відкрилась спадщина на 67/100 часток домоволодіння в АДРЕСА_1 .

Сама позивач стверджує, що ОСОБА_1 є інвалідом, а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині.

Оскільки, після смертті ОСОБА_14 спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , відтак кожному із них належало по 67/300 часток спадкового майна, обов`язкова частка ОСОБА_18 складає 67/600 часток у спадщині.

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 житловий будинок «А», 1970 року забудови, складається з: веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №3, 1988 року забудови, криниця №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №6, 1978 року забудови (а.с.6-8 зворот).

Вирішуючи питання про розв`язання даного спору, суд прийшов до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 3 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки спадкодавця, які не припиняються з настанням його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини після смерті своєї матері, ОСОБА_4 , постійно проживав з нею, заяв про відмову від спадщини не подавав, а отже вважається таким що прийняв спадщину. Крім цього, ОСОБА_1 у визначений законом шестимісячний строк нотаріусу подана заява про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Судом установлено, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 мав встановлену групу інвалідності, а отже має право на обовязкову частку у спадщині, яка складає 67/600, що встанволено рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17.09.2019, яке набуло законної сили, а також підверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Суд зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту прав, який може бути застосований судом в разі відсутності умов для оформлення відповідних прав в нотаріальному порядку.

В даному випадку позивач отримав відмову нотаріуса в оформленні права власності на 67/600 часток житлового будинку в порядку спадкування за законом, оскільки право власності на житловий будинок не було зареєстровано за час життя спадкодавця ОСОБА_4 . Отже, у позивача відсутня можливість оформити його право власності на спірне домоволодіння в нотаріальному порядку.

Враховуючи вищевикладені обставини, відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не позбавляє позивача права на спадкове майно.

Суд зауважує, що позивач є спадкоємцем після смерті його матері ОСОБА_4 , незважаючи нан наявність заповіту, має право нан обов`язкову частку у спадщині, позивач спірну частку будинку фактично прийняв у спадщину шляхом подачі нотаріусу відповідних заяв про прийняття спадщини.

Відповідно, за позивачем ОСОБА_1 має бути визнано право власності на 67/600 часток як за спадкоємцем після смерті його матері ОСОБА_4 , яка за час свого життя набула право власності на спірну частку житлового будинку, проте, оформити це право позивач в нотаріальному порядку не може, оскільки ОСОБА_4 не оформила своїх спадкових прав на спірну частку житлового будинку.

Підводячи підсумок суд вважає, що існують законні та достатні підстави для захисту прав позивача в судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну частку житлового будинку.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що хоча позовні вимоги позивача було задоволено, проте цей спір виник не з вини відповідача. Тобто, відповідач не вчиняв дій або бездіяльності, які мали наслідком виникнення цього спору, а набув статусу відповідача в силу норм Цивільного кодексу України. Таким чином, стягнення з відповідача судових витрат буде несправедливим та нерозумним, у зв`язку з чим, враховуючи висловлену в судовому засіданні позицію позивача про залишення за ним судового збору, суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачами.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, та посилаючись на ст. 1216 - 1218, 1241, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, третя особа Державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич Світлана Анатоліївна, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Гнівань Вінницької області, право власності на 67/600 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: будинку 1970 року забудови, означеного в технічному паспорті літ. «А» з верандою «а», прибудовою «а1», загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м., допоміжною площею 30,0 кв.м., ганку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «Б», погреба «П/Б», ганку, огорожі №1, воріт №2, хвіртки № 3, криниці № 4, колодязя інженерних мереж № 5, вигрібної ями № 6.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2025 року.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вінниця Вінницької області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Третя особа: Державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич Світлана Анатоліївна, місцезнаходження: вул.Шевченка, 5, с-ще Тиврів Вінницького району Вінницької області,

Суддя Патраманський І. І.