Справа № 462/6683/24 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/193/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника відповідача адвоката Дяківа В. Б., представників позивача адвокатів Медика О. І., Котовщикова Р. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року (повний текст рішення складено 20 грудня 2024 року), у якому ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2024 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна, в якому просила витребувати від останньої на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 17,9 кв. м.

В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що з 24 серпня 2022 року Державним підприємством «Сетам» (далі ДП «Сетам») було проведено електронний аукціон (торги) з продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Переможцем аукціону стала відповідачка ОСОБА_1 , яка подала найвищу цінову пропозицію - 506 400 грн 00 коп. Зазначена квартира була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який був підроблений, що підтверджується судовим рішенням у справі № 462/3849/17. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2017 ОСОБА_4 на квартиру є недійсним з 12 липня 2017 року і не створює жодних юридичних наслідків, то у межах процедури стягнення боргу з ОСОБА_4 не можна було проводити торги з продажу квартири, що йому фактично не належала. 08 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову у справі № 462/3849/17, відповідно до якої встановив, що спірна квартира формально зареєстрована за ОСОБА_5 , який на час виставлення квартири на торги за його боргом перед ОСОБА_6 не був її власником.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року позов задоволено.

Витребувано в ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 17, 9 квадратних метри.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року виправлено описку у резолютивній частині рішення, вказавши замість будинку АДРЕСА_3 .

Виправлено описку у вступній частині, вказавши приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича.

Виправлено описку у мотивувальній частині рішення, вказавши, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, будь-яких пояснень на адресу суду не направив.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 10 210 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в січні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, не перевіривши усіх доводів відповідача, дійшов передчасного висновку, що позивачка є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була власником спірної квартири. Відтак, позивачка не може вважатися її спадкоємцем, отже не наділена правом на пред`явлення даного позову. Не погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідачка, будучи дружиною ОСОБА_8 , який є учасником кримінального провадження № 0002088 від 08.08.2019 по заволодінню спірною квартирою, знала про це провадження, адже суд досліджував лише ухвали слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова у згаданому кримінальному провадження, в яких є лише згадка про ОСОБА_8 як особу представника ОСОБА_9 , проте останній не має жодного відношення до спірної квартири. Отже, висновок суду у цій частині, а саме про обізнаність відповідачки щодо заволодіння спірною квартирою ОСОБА_4 , є неспроможним (помилковим). За таких обставин та з огляду на те, що відповідачка є добросовісним набувачем спірної квартири, адже набула таку за результатами публічних процедур (електронних торгів), витребування такої у неї без компенсації її втрат є неприйнятним.

Також у січні 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшло доповнення до апеляційної скарги, яке підписане представником ОСОБА_2 .

Доповнення до апеляційної скарги обґрунтоване тим, що долучати та досліджувати матеріали кримінального провадження, суд при розгляді цивільної справи міг лише за наявності письмового дозволу слідчого або прокурора. Без наявності такого дозволу, суд, усвідомлюючи, що позивач має доступ до згаданого кримінального провадження, долучає подані нею та вигідні для неї докази з цього провадження, ставлячи відповідача, який не має доступу до провадження, у явно невигідне положення, внаслідок чого допускає порушення об`єктивність розгляду та рівність прав сторін. У даному випадку, суд зобов`язаний був витребувати усі матеріали кримінального провадження та дослідити такі в цілому. Наведене підтверджує неповноту судового розгляду та грубе порушення норм процесуального закону.

В січні 2025 року від ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_10 , в якому міститься прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що позивачка є законним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , у той час як відповідачка не може вважатися добросовісним набувачем спірної квартири. Щодо ухвали слідчого судді, вказує, що оскілки на такі є посилання як на сайті ДП «Сетам», так і в даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідна ухвала в такому випадку не може вважатися документом досудового розслідування, який може розголошуватися лише з дозволу слідчого чи прокурора. Зазначає і про те, що оскільки іншу ухвали слідчого судді у згаданому кримінальному провадженні відкриті в загальному доступі у ЄДРСР, їх приєднання до цивільної справи та відповідна оцінка судом, не може вважатися розголошенням матеріалів досудового розслідування.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Мацошинської сільської ради Жовківського району Львівської області, яка шляхом реорганізації приєдналася до Жовківської міської ради Львівської області, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами - закрито.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 січня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 , до Мацошинської сільської ради Жовківського району Львівської області про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами закрито.

В матеріалах справи міститься свідоцтво серії ЯГ № 849552 про народження ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьками якої значаться ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Згідно архівної довідки Центрального державного історичного архіву України від 02 серпня 2017 року № Ш-90, у фонді 201 «Греко-католицька митрополича консисторія, м. Львів», у медичній книзі греко-католицької парафії у міській лікарні м. Львова з записами про народження за 1929 рік, виявлено інформацію про народження ОСОБА_7 під № 245 ОСОБА_15 , народжена ІНФОРМАЦІЯ_3 і хрещена ІНФОРМАЦІЯ_4 , греко-католицького віросповідання. Батьками значаться: ОСОБА_16 , син ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , народжений у м. Львові та мешкає в ОСОБА_19 . Мати: ОСОБА_20 , дочка ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , народилася в с. Мацошин повіту Жовква.

Згідно довідки від 23 липня 2017 року, Церкви покладення чесного пояса Пресвятої Богородиці, ОСОБА_23 1880 року народження та ОСОБА_24 1882 року народження, є батьком та матір`ю ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_5 та її братів ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_6 : ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до архівної довідки Центрального державного історичного архіву України від 10 січня 2024 року № Д-3, у фонді 201 «Греко-католицька митрополича консисторія, м. Львів», у медичній книзі греко-католицької парафії с. Мацошин, повіт Жовква з записами про народження за 1877- 1894, 1896-1938 років виявлений запис №23 за 1905 рік: ОСОБА_20 ( ОСОБА_27 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , хрещена 19 червня 1905 року, будинок № НОМЕР_1 греко-католицького віросповідання. Батько: ОСОБА_28 , син ОСОБА_29 ( ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , дівоче прізвище ОСОБА_32 , місцеві селяни; мати: ОСОБА_33 , донька ОСОБА_34 (Николи) та ОСОБА_35 ( ОСОБА_27 ), дівоче прізвище ОСОБА_36 , місцеві селяни. Вказане також стверджується довідкою з Центрального державного історичного архіву України (м. Львів), метрична книга греко-католицької парафії с. Мацошин, повіт Жовква з записами про народження за 1877-1894, 1896-1938 років.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_7 , від 05 вересня 1998 року посвідчений у Домашівській сільській раді Сокальського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі № 22. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2017 року у спадковій справі №20/2017, зареєстроване у реєстрі № 3-1357 П`ятої Львівської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року в частині задоволення позову про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_4 відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2021 року накладено арешт на об`єкти нерухомого майна: квартира за адресою АДРЕСА_5 , квартира за адресою АДРЕСА_6 , квартира за адресою АДРЕСА_7 , квартира за адресою АДРЕСА_8 , квартира за адресою АДРЕСА_9 , житловий будинок за адресою АДРЕСА_10 , гараж № НОМЕР_2 у ряді №9, що за адресою АДРЕСА_11 , у гаражно-будівельному кооперативі № 1, «Ластівка», житловий будинок АДРЕСА_12 , квартира - за адресою АДРЕСА_2 , квартира за адресою АДРЕСА_13 .

У вказаній ухвалі судом встановлено, що в процесі досудового розслідування встановлено, що 22 квітня 2016 року ОСОБА_9 видав довіреність на ОСОБА_8 , строком дії до 2019, в тому числі на право продажу майна. Отже, по вказаному епізоду встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_9 ймовірно повідомлено недостовірну інформацію в суді та неправомірно встановлено судом факт родинних відносин, між померлою особою, якій належала квартира, та мамою ОСОБА_9 в кримінальному провадженні, що потребує встановлення ролі представника ОСОБА_9 ОСОБА_8 та встановлення особи ОСОБА_37 , за заявою якого було відкрито спадкову справу.

Також, в межах досудового розслідування, встановлено незаконне заволодіння квартирою за адресою АДРЕСА_2 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12 липня 2017 року, 30 квітня 2021 року, нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т. М., внесла до Реєстру відомості про РНОНМ 101, відповідно до якої власником квартири АДРЕСА_4 , став громадянин ОСОБА_4 .

Також у вказаній ухвалі Галицького районного суду м. Львова вказано, що згідно висновку експерта № 6450 від 16 квітня 2020 року підпис від імені ОСОБА_7 , розташований у лінійці «підпис» її заповіту, складений 05 вересня 1998 року, посвідченого секретарем Домашівської сільської ради Г.Г. Пончкою, примірник якого знаходиться на а. с. 25 спадкової справи № 20/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , розпочатої 16 січня 2017 року, закінченої 12 липня 2017 року, виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою. Крім того, відповідно до листа Домашівської сільської ради № 201 від 23 листопада 2018 року Домашівська сільська рада не може підтвердити виготовлення та посвідчення секретарем ради заповіту, складеного 05 вересня 1999 року від імені ОСОБА_7 № 22, оскільки у архіві відсутні документи за цей період.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року, підозрюваному ОСОБА_4 , у межах кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. ч. 1, 2, 3 ст. 190 КК України, обрано запобіжний захід - домашній арешт строком на два місяці. Так, згідно вказаної ухвали, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_4 , маючи умисел на підробку офіційного документу, який надає права та видається уповноваженими на те органами, а також діючи з корисливих мотивів та метою особистого збагачення шляхом незаконного заволодіння чужим майном, володіючи інформацією про те, що відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 не внесено до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також відсутність у нього законних підстав на набуття, володіння чи розпорядження таким об`єктом, перебуваючи в невстановленому досудовим розслідуванням місці та у невстановлений час, однак не пізніше 23 червня 2017 року, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, у невстановлений органом досудового розслідування спосіб, виготовив підроблений офіційний документ у вигляді заповіту № 22, посвідченого Домашівською сільською радою 05 вересня 1998 року, за яким усе майно ОСОБА_7 , заповідається у власність ОСОБА_4 .

Крім цього, проведеним досудовим розслідуванням в кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_4 , 23 червня 2017 року, о 16:00 год, перебуваючи у м. Львів, вул. Чупринки, 69, в приміщенні П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, маючи умисел на використання завідомо підробленого офіційного документу у вигляді заповіту № 22, посвідченого Домашівською сільською радою 05 вересня 1998 року, який надає права на спадщину та посвідчується уповноваженим суб`єктом державної реєстрації, а також діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом незаконного заволодіння чужим майном, володіючи інформацією про те, що відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 не було внесено до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також відсутність у нього законних підстав на набуття, володіння чи розпорядження таким об`єктом, використав такий завідомо підроблений офіційний документ, подавши його разом із заявою про прийняття спадщини за заповітом у П`яту Львівську державну нотаріальну контору з метою привласнення майна ОСОБА_7 .

Також, проведеним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_4 , 12 липня 2017 року, приблизно о 12:30, переслідуючи корисливу мету, спрямовану на заволодіння чужим майном, володіючи інформацією про те, що відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7 , а після її смерті спадкоємцям останньої за законом, за відсутності у нього законних підстав на набуття, володіння чи розпорядження таким об`єктом звернувся до державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т. М., що за адресою м. Львів, вул. Чупринки, 69 шляхом подання письмової заяви, та долучення до неї завідомо підроблених документів.

Усвідомлюючи, що державний нотаріус є уповноваженим на вчинення юридично значущих дій, з метою реєстрації права власності щодо об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та права власності на нього, 23 червня 2017 року подав ОСОБА_38 завідомо підроблений документ у вигляді заповіту № 22, посвідченого Домашівською сільською радою 05 вересня 1998 року, разом із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після чого 12 липня 2017 року подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень.

Надалі, того ж дня, на підставі поданих ОСОБА_4 документів, державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., 12 липня 2017 року, прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину № 3-1357, за яким спадкоємцем зазначеного в заповіті № 22 від 05 вересня 1998 року є ОСОБА_4 , та внесено відповідні відомості до спадкового реєстру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Так, 12 липня 2017 року, приблизно о 13:20 год, ОСОБА_4 діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, використавши завідомо підроблений документ, усвідомлюючи, що в нього відсутні будь-які офіційні, отримані в установленому чинним законодавством порядку документи, які б посвідчували право власності на квартиру АДРЕСА_4 , діючи шляхом введення в оману особи, уповноваженої на вчинення юридично значущих дій, шахрайським способом заволодів вказаним об`єктом нерухомого майна, чим заподіяв майнову шкоду у великих розмірах спадкоємцеві за законом об`єкта нерухомого майна на загальну суму 263 801,00 гривень.

Ухвалою суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000311 від 25.07.2022 щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, направлено для розгляду до Франківського районного суду м. Львова.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2023 року, визнано недійсним електронний аукціон (торги) з продажу однокімнатної квартири загальною площею 17, 9 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_2 , який був проведений 24 серпня 2022 року, реєстраційний номер лота: 515457, результати якого оформлені протоколом проведення електронного аукціону (торгів) від 24 серпня 2022 року № 575439 Державного підприємства «Сетам». Стягнуто судові витрати.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_3 , у задоволенні її позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., Державного підприємства «Сетам» про визнання недійсним електронного аукціону (торгів) з продажу однокімнатної квартири, загальною площею 17, 9 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , які проведені 24 серпня 2022 року, реєстраційний номер лота: 515457 результати якого оформлені протоколом проведення електронного аукціону (торгів) від 24 серпня 2022 року № 575439 Державним підприємством «Сетам».

Так, згідно протоколу про переможця торгів, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_2 - переможцем аукціону стала ОСОБА_1 , яка подала найвищу цінову пропозицію - 506 400 грн.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 31 серпня 2022 року, квартира за адресою АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Згідно відомостей про реєстрацію іншого речового права, наявний запис про обтяження № 42942052, згідно якого дата та час державної реєстрації є 02 липня 2021 року, обтяжувачем значиться ГУНП у Львівській області, на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 461/9640/20 від 30 червня 2021 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира за адресою АДРЕСА_2 станом на 14 травня 2024 року, на праві власності належить ОСОБА_1 . Також на вказану квартиру накладено арешт, обтяжувачем якого значиться ОСОБА_3 .

Як вбачається з довідки № 3962 з місця про склад сім`ї і реєстрації, в квартирі за адресою АДРЕСА_14 , зареєстровано: ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 .

Згідно акту від 26 серпня 2022 року приватного виконавця виконавчого округу Львівської області, було проведено електронні торги майна, що належить боржнику ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 3-1357, виданого 12 липня 2017 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України з повідомленням про те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , перебуває під арештом, а відтак, просила припинити торги на сайті ДС «Сетам» лоту № 515457, та звернути увагу на незаконні дії приватного виконавця Білецького І. М.

Відповідно до свідоцтва від 12 квітня 2024 року, державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області посвідчила, що ОСОБА_4 , належить на праві власності майно, що складається з квартири адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 липня 2017 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за № 3-1357, яка придбана переможцем електронних торгів ОСОБА_1 за суму 506 400 грн 00 коп., що раніше належало ОСОБА_4 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав від 12 квітня 2024 року, квартира в АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_1 .

Згідно роздруківки з сайту setam.net.ua, переможцем торгів, а саме житлової нерухомості в АДРЕСА_2 став учасник № 13 ОСОБА_1 , який запропонував 506 400 грн. Також вбачається, що на сайті зазначено відомості про обтяження: арешт нерухомого майна № 42942052, на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/9640/20 від 30 червня 2021 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень статті 388 ЦК України (в редакції чинній на час розгляду справи), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного і негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) вказано, що:

«10.28. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що судове рішення, ухвалене у справі, ні за яких обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц.

10.29. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

10.30. Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близький за змістом висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц».

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:

«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:

«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).

Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (див. постанову Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Апеляційна скарга не містить доводів щодо обрання позивачем неналежного (неефективного) способі захисту, тому оскаржене рішення в цій частині не переглядається.

Проте колегія суддів враховує, що Верховний Суд в постанові від 17 січня 2025 року в справі № 462/4550/22 (провадження № 61-7393св24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_41 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., ДП «Сетам» про визнання недійсним електронного аукціону (торгів) з продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_41 , приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. та ДП «Сетам», виходив з того, що апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що належним способом захисту спадкоємця є віндикаційний позов, оскільки спірна квартира вибула із власності позивачки спочатку у власність ОСОБА_4 , а потім у власність ОСОБА_41 , тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним електронного аукціону (торгів).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачу не належить право звернення до суду з вказаним позовом, колегія суддів такі відхиляє виходячи з того, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також судом встановлено, що позивачка прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_7 , до складу якої входила квартира, яка витребовується. Тобто, саме її права як спадкоємця спірного майна порушені відповідачем як останнім фактичним володільцем, запис про якого містить у відповідному державному реєстрі.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком, що в суду як першої, так і апеляційної інстанції відсутні визначені процесуальним законом підстави для переоцінки встановлених під час розгляду справи Жовківським районним судом Львівської області обставин, зокрема, щодо факту родинних відносин позивачки та ОСОБА_7 .

Особа, яка подала апеляційну скаргу не заперечує обставин щодо визнання в судовому порядку недійсним заповіту ОСОБА_7 , від 05 вересня 1998 року посвідченого у Домашівській сільській раді Сокальського району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі № 22 в користь ОСОБА_4 та визнання недійсним виданого йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2017 року, а саме на спірну квартиру.

Тобто факт незаконного набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили, відтак не підлягає доказуванню.

Факт незаконного заволодіння квартирою за адресою АДРЕСА_2 . громадянином ОСОБА_4 також встановлено в межах досудового розслідування по кримінальному провадженню внесеному в ЄРДР за № 0000311 від 25.07.2022 щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, яке перебуває на розгляді в Галицькому районному суді м. Львова.

З матеріалів цього кримінального провадження також убачається, що його фігурантом є ОСОБА_8 , котрий є чоловік відповідачки, проживає з нею за однією адресою.

Відтак, аргументи скарги щодо незнання відповідачкою про участь її чоловіка в даному кримінальному провадженні, а також щодо його обставин, є непереконливими.

При цьому колегією суддів враховується, що відсутність обвинувального вироку у цьому провадженні, сама по собі не свідчить про добросовісність відповідачки як набувача спірного майна.

Щодо доводів скарги про добросовісність набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру саме за результатами прилюдних торгів, такі колегія суддів також відхиляє, адже з публічної та відкритої інформації, під час їх проведення, відповідачка не могла не знати про те, що квартира, яка продавалась на таких торгах, була обтяжена як правоохоронними органами, так і самою позивачкою. Маючи номер та дату судового рішення, а також інформацію щодо приватного обтяження та безперешкодну можливість перевірити цю інформацію з публічних реєстрів, що є у вільному доступі, відповідачка, як учасник торгів, цього не зробила. Тобто, відповідачка не проявила належної обачності, що є нерозумним, та придбала спірну квартиру в особи, яка не мала дійсного правовстановлюючого документа, а отже, обґрунтовано має нести ризик безкомпенсаційної втрати такого майна, що придбане в незаконного власника.

Колегія суддів вважає, що згаданий принцип «розумної обачності» підлягає застосуванню і під час розгляду судами віндикаційних позовів.

За таких обставин, на думку колегії суддів, гарантії, передбачені статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції на відповідачку не поширюються, адже така не може вважатися добросовісним набувачем, а обставини згідно з цією нормою Конвенції про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, підлягають з`ясуванню лише після встановлення добросовісності володільця такого майна, що за обставинами даної справи, не встановлено.

Колегія суддів також враховує недобросовісну поведінку ОСОБА_4 , який усвідомлюючи, що не є власником спірної квартири (щонайменше з часу набрання в березні 2021 року законної сили судовими рішеннями по справі № 462/3849/17, яким визнано недійсним заповіт, складений на нього, а також видане йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом) з метою створення штучних підстав для унеможливлення її витребування, всупереч принципу добросовісності, вжив заходів щодо її продажу в серпні 2022 року через прилюдні торги.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на факт обізнаності як приватного виконавця, так і торгуючої організації, які реалізовували спірну квартиру, про те, що ця квартира є під арештом (обтяженням) та про те, що з приводу такої існують судові спори.

Відхиляє колегія суддів і аргументи доповнення до апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості доказів, отриманих з кримінального провадження, оскільки частина з них отримана з відкритих джерел, інша не порушує таємниці слідства, враховуючи, що досудове розслідування у згаданому кримінальному провадженні завершено, таке перебуває на розгляді в суді. Їх оцінка судом не порушує принципу змагальності, адже відповідачка не подавала в місцевому суді клопотань про недопустимість таких доказів, маючи при цьому, рівну з позивачкою можливість ознайомитись з ними безпосередньо під час розгляду даної цивільної справи. На думку колегії суддів, відсутні підстави для витребування і оцінки усього кримінального провадження, адже положення КПК України до моменту закінчення його розгляду судом, не надають такої можливості для інших суб`єктів.

Враховуючи наведене, під час апеляційного розгляду не встановлено грубих порушень норм процесуального права, які би могли бути підставою для скасування оскарженого рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року, у якому ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року виправлено описку, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич