Провадження № 2/947/339/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника відповідача адвоката Губської Х.Ю.

розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» в особі державного реєстратора Бурлаченка Ігоря Володимировича про захист особистого майнового права та інтересу -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 19.06.2024 року надійшла позовна заява яка подана в інтересах ОСОБА_1 її представником Жихар Н.П., про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44916608 від 29.12.2018 та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №29730078 від 27.12.2018 на ім`я ОСОБА_2 щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав 101).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

Факт реєстрації ОСОБА_2 , якому належала інша частина будинку , без відома і згоди співвласника , як окремого об`єкта нерухомого майна житлового будинку під АДРЕСА_2 , порушує праві співвласника спільної часткової власності який не має можливість зареєструвати за своєю адресою своїх рідних ( вимагається згода співвласника іншої частини будинку ), зняти з реєстрації члена сім`ї відповідача , місцем реєстрації якого зазначено будинок АДРЕСА_3 , а крім того у випадку бажання виділити у окремий об`єкт нерухомості свою власність у позивача виникнуть складнощі так як іншого співвласника вже юридично не існує.

Представником відповідача , адвокатом Губською Х.Ю. у відзиві від 28.08..2024 року заперечується проти задоволення позову з підстав відсутності будь-яких порушень прав позивача. Правовідносини пов`язані із зняттям з реєстрації або реєстрацією місяця проживання будь-яких осіб охоплюються окремими нормами законодавства яки не пов`язані із фактом реєстрації відповідачем своєї власності, а вирішення у даної справі питання на можливі у подальшому складнощі не відповідають принципу захисту існуючого права.

Також стороною відповідача заявлено 05.09.2024 про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Судом, ухвалою від 26.11.2024 , відмовлено у прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про знесення самочинно побудованого ОСОБА_1 господарського блоку.

Як встановлено судом позивачці ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ст. Люстдорфської дороги, загальною площею 89,6 кв.м., житловою 48,2 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого 05.03.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. за реєстровим №105.

ОСОБА_2 набув право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 ст. Люстдорфської дороги на підставі договору купівлі - продажу, укладеного 05 червня 1974 року між ним та ОСОБА_3 та посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою за р. №2-6018.

Рішенням Київського райнарсуду м. Одеси від 30.07.1991 був встановлений порядок користування земельною ділянкою загальною площею 548 кв.м., розташованій по АДРЕСА_4 , який тоді перебував у користуванні ОСОБА_4 (колишнього власника 1/2 частини будинку АДРЕСА_3 , у якого позивач купила свою частку) та ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

Відповідним рішенням виділено у користування ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 252 кв.м. (з урахуванням площі забудови будинку) та визначено її межі; виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 274 кв.м. (з урахуванням площі забудови будинку) та визначено її межі. Земельна ділянка площею 21,75 кв.м. залишена у їх спільному користуванні.

29.12.2018 ОСОБА_2 зареєстрував своє право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 38,4 кв.м, житловою 28,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно змісту заявлених позовних вимога також пояснень представника позивача у підготовчому провадженні правовідносини яки виникли між сторонами у даної справі стосуються намаганню позивача захистити право власності, яке , на думку сторони позивача , порушується у звязку із неможливістю вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.08.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

У даному випадку вимоги судом під час розгляду справи вважається недоведеним належними та допустимими доказами самий факт порушення, невизнання або оспорювання цивільного права права власності позивача, яке потребує захисту у обраний позивачем спосіб.

Так до суду, стороною позивача, не надані жодні докази того що існують складнощі із визнанням будь-якої особи такою що втратила ( або не мала) права користування житловим приміщенням яке належить на праві власності позивачці а також із зняттям такої особи з реєстраційного обліку місця проживання або , навпаки, неможливість зареєструвати за вказаним приміщенням право проживання будь-якої особи, яке має відповідне право користування вказаним майном.

Судом надавалось достатньо часу представнику позивача за для звернення із відповідними заявами до відповідних органів , які здійснюють відповідну реєстрацію та надання до суду відповіді на таке звернення , але жодного підтвердження наявної обмеженості у реалізації права власності на вільне володіння або користування до суду не було надано.

Також з боку сторони позивача відсутня обґрунтування того як саме факт державної реєстрації права власності відповідача впиває на можливість або відсутність можливості реєстрації проживання інших осіб у житловому приміщенні , яке належить на праві власності позивачу.

Крім того посилання на можливе ускладнення у подальшому реалізації права не відчуження вказаного майна також не підтверджено належними та допустимими доказами.

Навіть наявність факту виділення частини спільної власності не у визначений законодавцем спосіб, без наявності спору щодо самого виділу ( частини) само по собі не повинно складати відповідних обмежень у реалізації позивачем права власності.

Зворотного не доведено.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо можливості поновлення порушеного права у спосіб обраний позивачем не знайшли свого підтвердження судовому засіданні належними та допустимим доказами , а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того при визначенні можливості застосування вказаного способу, який вимагає позивач, судом враховується наявність втручання у право власності ( право на вільне володіння майном ) відповідача , яке захищено як Конституцією України так і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 5-92 цс 13) зазначено, що основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1, зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти.

Стороною позивача не доведені необхідність та пропорційність такого втручання за для захисту заявлених прав і інтересів.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), за участі третьої особи Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» в особі державного реєстратора Бурлаченка Ігоря Володимировича ( , місцезнаходження: 66350, Одеська область, Подільський район, село Куяльник, вул Куяльницька, буд. 26а) , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44916608 від 29.12.2018 та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №29730078 від 27.12.2018 на ім`я ОСОБА_2 щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 ст. Люстдорфської дороги буд. №43 «А» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав 101).

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 07.04.25.

Суддя В. О. Луняченко