Справа № 577/2670/24
Провадження № 2/577/30/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О

за участю секретаря

судового засідання Цуканової О.В.

представника позивача

адвоката Аполлонової М.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача

ОСОБА_2 адвоката Носенко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «Севен Компані», треті особи: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У поданому зверненні ставиться питання про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіля марки RENAULT моделі LOGAN, номер кузова VIN НОМЕР_1 , 2012 року випуску, об`єм двигуна 1598 см3 та ключі від нього на користь ОСОБА_3 , припинивши право власності ОСОБА_1 на даний автомобіль.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником зазначеного авта, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Вказаний автомобіль був викрадений, про що на підставі заяви ОСОБА_3 було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000000 від 04.01.2023 року за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

У ході розслідування було встановлено, що 06.11.2022 року невідомий позивачу гр. ОСОБА_4 (Комітент), який нібито діяв від імені позивача на підставі документа ТТ302539 від 28.10.2022р., виданого начебто нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, уклав з TOB «СЕВЕН КОМПАНІ» (Комісіонер) в особі Стрельникова Ф.І. договір комісії № 7654/22/1/002658, відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або кілька правочинів щодо продажу спірного транспортного засобу.

Насправді позивач ніякої довіреності на вчинення будь-яких дій щодо спірного автомобіля ОСОБА_4 не видавав та не підписував жодних документів щодо відчуження спірного транспортного засобу, ОСОБА_4 ніколи не знав, а тому у останнього не виникло право розпоряджатися автомобілем RENAULT LOGAN 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 .

Дана обставина підтверджується Скороченим Витягом з Єдиного реєстру довіреностей, виданим 01.02.2024 року приватним нотаріусом Шаповаленко А.І., м. Київ, у якому відсутній відповідний запис.

На запит слідчого про надання відомостей та оригіналів документів № СЕД-21160- 2023 від 21.12.2023 (77273) Товариство «СЕВЕН КОМПАНІ» добровільно надало оригінал довіреності па польській мові з українським перекладом, на підставі якої відбулося укладення договору комісії між відповідачами ОСОБА_4 та ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ» і послідуюче відчуження транспортного засобу позивача. З тексту довіреності вбачається, що вона нібито видана ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та посвідчена нотаріально 28.09.2022 року у польському місті Люблін. Зазначений у довіреності номер кузова НОМЕР_2 зовсім інший, ніж номер кузова спірного автомобіля. Особа, яка вчиняла підпис від імені позивача у довіреності, написала зовсім інше прізвище, а саме: « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_5 ». Разом з тим, позивач не міг надати таку довіреність, оскільки у той час не перебував за кордоном, зокрема у м. Люблін.

В акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини №7654/22/1/002658 від 06.11.2022 року, складеному на підставі договору комісії №7654/22/1/002658 від 06.11.2022 року, укладеного між ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ» та ОСОБА_4 , зазначено, що представник комітента ОСОБА_4 діє згідно з дорученням №5501 від 28.10.2022 року, виданим Бєлінською К.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу. Однак, як вбачається із самої довіреності (її перекладу на українську мову), нотаріус ОСОБА_6 насправді засвідчувала лише справжність підпису перекладача Верещагіної Н.В. 06.10.2022 року, про що має місце реєстровий запис №5501, та не видавала ОСОБА_4 будь-якого доручення ТТ 302539 від 28.10.2022 року, як про це зазначено у договорі комісії № 7654/22/1/002658 від 06.11.2022 року.

08.11.2022 року TOB «СЕВЕН КОМПАНІ» в особі Стрельникова Ф.І., діючи на підставі договору комісії № 7654/22/1/002658 від 06.11.2022 року, уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7654/22/002658 з відповідачем ОСОБА_2 , відповідно до якого спірне авто було продане ОСОБА_2 за 5000,00 грн.

Таким чином, автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею на підставі підроблених документів.

08.11.2022 року територіальним сервісним центром № 8043 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу RENAULT LOGAN, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1598 см3 на нового власника ОСОБА_2 на підставі укладеного з суб`єктом господарювання ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ» договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7654/22/002658 від 08.11.2022 року.

02.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 (Комітент) уклала з TOB «ВСК АВТО» (Комісіонер) договір комісії № 8045/23/1/001065, відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або кілька правочинів щодо продажу спірного транспортного засобу.

03.03.2023 року ТОВ «ВСК АВТО», діючи на підставі договору комісії, уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/23/001065 з відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до якого автомобіль був проданий ОСОБА_1

04.03.2023 року територіальним сервісним центром № 5942 РСЦ ГСЦ МВС в Сумській області транспортний засіб перереєстрований на нового власника ОСОБА_1 на підставі укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/23/001065 від 03.03.2023 року та видане свідоцтво про право власності.

Даний автомобіль 24.11.2023 року був тимчасово вилучений у ОСОБА_1 під час проведення обшуку органом досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000005 від 04.01.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва та знаходиться на зберіганні у слідчого органу (копія протоколу обшуку додається).

Враховуючи, що відчуження авта відбулось за підробленою довіреністю, що встановлено висновком експертизи проведеної у кримінальному провадженні, то наступні договори комісії і купівлі-продажу, на переконання ініціатора звернення, є неукладеними, а відтак не створюють жодних правових наслідків. Отже, автомобіль вибув з володіння не з волі власника, а внаслідок підроблення документів. Тому, з урахуванням ст.ст. 387, 388 ЦК України, позивачем обраний спосіб захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом, тобто витребування майна із чужого незаконного володіння.

Заперечуючи задоволенню вимог представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Носенко Т.С. висловила наступну правову позицію.

Із ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року про накладення арешту на транспортний засіб «RENAULT LOGAN», номер кузова VIN НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_3 у кримінальному провадженні №0000005 від 04.01.2023 року, який позивач просить витребувати із чужого незаконного володіння, а також протоколу допиту потерпілого ОСОБА_3 від 09.01.2023 року проведеного в межах згаданого кримінального провадження видно, що транспортний засіб, який є предметом спору, за усною домовленістю, 02.11.2021 року, позивачем був переданий в лізинг (викуп) громадянину Туркменістану ОСОБА_7 . Даний договір передбачав викуп автомобіля із першим внеском у сумі 500 доларів США та послідуючими щотижня по 100 доларів США. На підставі цього усного договору ОСОБА_8 сплатив ОСОБА_3 задаток в розмірі 500 доларів США та чотири платежі загальним розміром 400 доларів США, решту мав виплатити до 02.11.2023 року. З часом потерпілий ОСОБА_3 дізнався, що це авто без його відома та згоди було продане. Грошові кошти ОСОБА_9 за усною домовленістю за умовами договору лізингу не сплачує, сума боргу становить близько 4500 доларів США, у зв`язку з чим потерпілим ОСОБА_3 подана позовна заява до відповідача ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди у кримінальному провадженні завданої протиправними діями на суму 4 500 доларів США, а з метою забезпечення цивільного позову накладений арешт на спірний транспортний засіб.

Також у наведеному процесуальному документі вказано, що автомобіль «RENAULT LOGAN» (номер кузова: НОМЕР_1 ), н/з НОМЕР_4 , переоформлено на ОСОБА_2 , «RENAULT LOGAN» (номер кузова: НОМЕР_1 ), н/з НОМЕР_5 . Крім цього, автомобіль «RENAULT LOGAN» (номер кузова: НОМЕР_1 ), н/з. НОМЕР_5 знову перереєстровано на ОСОБА_1 , «RENAULT LOGAN» (номер кузова: НОМЕР_1 ), н/з НОМЕР_3 . Згідно довідки ТЗ транспортний засіб «RENAULT LOGAN» (номер кузова: НОМЕР_1 ), н/з НОМЕР_3 , право власності на який, за інформацією Національної автоматизованої інформаційної системи Головного сервісного центру МВС України належить ОСОБА_1 . Вказані обставини, на переконання представника, свідчать про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи добровільну передачу позивачем належного йому автомобіля ОСОБА_11 , а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, спірний ТЗ вибув із володіння з його волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Відповідач ОСОБА_1 підтримав наведену правову позицію та просить у задоволенні позову відмовити. Додав, що на законних підставах і у визначений законодавцем спосіб придбав спірний автомобіль, при цьому не знав і не міг знати про попередні обставини, а тому вважає себе добросовісним набувачем.

Відповідачі ОСОБА_4 та ТОВ «СЕВЕН КОМПАНІ» на розгляд справи не з`явилися, правом надання відзиву не скористалися, що, на переконання суду, не перешкоджає вирішенню спору.

Треті особи: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) подали письмові пояснення суть яких зводиться до правомірності їх дій під час переоформлення спірного транспортного засобу. Розгляд справи просять провести за відсутності представників.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши представлені докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи із такого.

Відповідно до вимог статей 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК унормовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями статей 76, 77, 79 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частин 1, 2 статті 95 ЦПК письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

З огляду на викладене належно засвідчена копія ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.04.2023 року (справа № 757/12087/23-к) про накладення арешту на спірний автомобіль в рамках кримінального провадження № 0000005 від 04.01.2023 року, у якій зазначені обставини вибуття з володіння позивача спірного транспортного засобу, є належним та достовірним письмовим доказом отриманим у визначений законодавцем спосіб (т. 2 а.с. 19, 21-22).

У тексті наведеного процесуального документу, який є заходом забезпечення кримінального провадження, відображені обставини встановлені під час досудового розслідування щодо автомобіля «RENAULT LOGAN», номер кузова VIN НОМЕР_1 на витребуванні якого наполягає позивач в порядку цивільного судочинства, дослівно: «Приводом для внесення відомостей до ЄРДР стала заява ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, одним із фактів незаконного заволодіння автомобілем ОСОБА_3 , вказаним у заяві, є обставини усної домовленості за умовами договору лізингу із ОСОБА_12 , котрий у подальшому, увійшовши в довіру до ОСОБА_3 , незаконно заволодів автомобілем «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 .

Під час допиту потерпілого ОСОБА_3 отримано відомості, що останній має у власності автомобіль «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ). З серпня 2020 року на інтернет платформі «ОЛХ» ОСОБА_3 розмістив оголошення про здачу автомобіля в лізинг. До потерпілого ОСОБА_3 зателефонував ОСОБА_8 , громадянин Туркменістану та запропонував усну домовленість за умовами договору лізингу.

02 листопада 2021 року потерпілий ОСОБА_3 усно домовився за умовами договору лізингу по транспортному засобу ««RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ), який передбачав викуп автомобілю із першим внеском у сумі 500 доларів США, також після укладення орендатор - ОСОБА_9 , зобов`язаний кожного тижня здійснювати оплату в сумі 100 доларів США по курсу долара на день оплати.

Згодом потерпілий ОСОБА_3 дізнався, що «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ), переоформили без його відома та згоди та перебуває у фактичному володіння невстановленої особи. ОСОБА_9 виїхав за кордон, з потерпілим припинив спілкування, грошові кошти за усною домовленістю за умовами договору лізингу не сплачує, сума боргу становить близько 4 500 доларів США. Таким чином, на думку потерпілого, має місце факт незаконного заволодіння його транспортним засобом.

Крім того, від потерпілого ОСОБА_3 надійшла позовна заява до відповідача ОСОБА_10 , про відшкодування матеріальної шкоди у кримінальному провадженні завданої протиправними діями на суму 4 500 доларів США.

Окрім цього від потерпілого ОСОБА_3 надійшло клопотання про накладення арешту на майно, а саме транспортний засіб «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ), зважаючи на те, що у разі не накладення арешту на транспортний засіб «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ), є цілком обгрунтовані ризики того, що майно буде незаконно відчужене, що унеможливить забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, який заявлений потерпілим» (т. 2, а.с. 21-22).

Обставини наведені у цьому письмовому доказі також підтверджуються і протоколом допиту потерпілого ОСОБА_3 від 09.01.2023 року під час якого останній повідомив таке, дослівно: «02.11.2021 року я передав у користування ОСОБА_7 транспортний засіб «RENAULT LOGAN» н.з. НОМЕР_4 (номер кузова: НОМЕР_1 ) без договору лізінгу, але на тих же умовах, що по договору вищезазначеному від 13.12.2020. Крім цього, ОСОБА_9 надав одразу завдаток в сумі 500 доларів США, та мав надавати кожного тижня по 100 доларів США. За автомобіль відносно усного договору мені було надано 4 платежі в загальній сумі 400 доларів США. ОСОБА_8 мав виплатити кошти до 02.11.2023. Вказаний автомобіль переоформлено на ОСОБА_2 , (д.н. НОМЕР_5 ). Однак, і вказаний транспортний засіб не продовав та доручення не надавав на переоформлення» (т. 2 а.с. 23).

Судом також встановлено, що у подальшому спірний автомобіль неодноразово перепродавався і на даний час зареєстрований за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 14-16, 19-21, 38-43, 61-66, 94-101).

В обґрунтування вимог представник позивач адвокат Аполлонова М.В. покликається на те, що вказаний автомобіль у власника ОСОБА_3 був викрадений, про що на підставі заяви останнього було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а.с. 22). У подальшому стало відомо, що належний позивачу автомобіль декілька разів переєрестровувався, в останнє на ОСОБА_1 . Із зазначених підстав позивач звернувся із даним позовом до суду.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України унормовано, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані у добросовісного набувача.

Власник речі (у даному випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 11 грудня 2023 року у справі №752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23); від 11 грудня 2023 року у справі №607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22), а також у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2025 року у справі № 208/5532/18 (провадження № 61-9759св24).

Звертаючись до суду з відповідними вимогами представник позивача послався на те, що спірний автомобіль вибув з володіння власника поза його волею, а саме - був викрадений у позивача, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Проте, зібрані докази свідчать протилежне, а саме, що транспортний засіб був добровільно переданий власником за усною домовленістю іншій особі в користування з правом викупу (договір лізингу) та отримано частину грошей.

Слід також зауважити, що жодних процесуальних рішень, прийнятих за результатами вказаного досудового розслідування, позивачем не надано. Відомості щодо встановлення вини будь-якої особи у незаконному заволодінні спірним транспортним засобом у матеріалах справи відсутні.

Відтак, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність та необґрунтованість позову, що є наслідком відмови у його задоволенні.

Керуючись: статтями 12, 317, 319, 330, 387, 388, ЦК України, 12, 13, 81, 95, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «Севен Компані», треті особи: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення виготовлено 24.03.2025 року.

Суддя Кравченко В. О.