Номер провадження: 22-ц/813/2659/25
Справа № 494/1134/24
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року про залишення заяви без розгляду по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, -

В С Т А Н О В И В:

17 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що в березні 2024 року звернулась ГУ ПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, однак, рішенням ГУПФУ Львівської області відмовлено у призначенні пенсії, та роз`яснено що до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки та архівної довідки, оскільки у вказаних документах не вірно вказано по-батькові ОСОБА_1 .. Також зазначила, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне їй для призначення пенсії за віком.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 17 червня 2024 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (-далі ГУ ПФУ у Львівській області) надав письмові пояснення, в яких вказав, що заявник звернулась до ГУ ПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, ГУ ПФУ Львівської області прийнято рішення про відмову у призначенні їй пенсії, зазначив, що відмова відповідного органу у призначенні пенсії може бути оскаржена особою до адміністративного суду. Саме через розбіжності у написанні по батькові заявника, вказаних у архівній довідці і паспорті, не зараховано зазначені у довідці періоди роботи та, як наслідок, відмовлено в призначенні пенсії по за віком. Отже, на думку органу ПФУ, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з поданої ним заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження. З урахуванням спору про право, заява ОСОБА_1 має розглядатися в порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу залишено без розгляду.

Заявнику роз`яснено, що рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом вимог процесуального права.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно.

13 лютого 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, суд першої інстанції вказав, що в даній справі заявник просить встановити факт належності йому архівної довідки з тих підстав, що орган Пенсійного фонду України відмовляється йому зарахувати у страховий стаж періоди роботи, що відображені у такій довідці, про що винесено рішення. Орган Пенсійного фонду України щодо такого способу захисту прав заявника заперечував, уважаючи, що існує спір.

Тому, врахувавши позицію заявника, який фактично не погоджується з рішенням органу ПФУ про відмову у призначенні йому пенсії, позицію заінтересованої особи - суб`єкта владних повноважень, який фактично оспорює (не визнає) право заявника на призначення пенсії на підставі довідки, що є предметом заяви про встановлення факту, суд вважає, що з матеріалів заяви вбачається спір про право. Спір про право, це спір, що пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що розгляд даної справи у порядку окремого провадження є недопустимим.

ОСОБА_1 роз`яснено, що рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.

Однак, колегія судів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно та не в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, які регулюються, та враховано не актуальну практику Верховного Суду, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права, та зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Так, в даній справі ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження №11-150апп23).

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

При цьому слід зазначити, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанову Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №761/16555/23 (провадження №61-13311св23)).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а також те, що вона повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд також враховує висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28 серпня 2024 року в справі №522/7723/23 щодо аналогічних правовідносин, згідно якого «ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в обґрунтування якої ОСОБА_1 вказала, що для оформлення пенсії вона подала заяву до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка була передана для розгляду до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області, проте у призначенні пенсії їй було відмовлено з посиланням на те, що до її страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами в трудовій книжці НОМЕР_1, період навчання відповідно до диплому серії НОМЕР_2, через неможливість встановити взаємозв`язок між прізвищами « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_3», оскільки прізвище, зазначене у свідоцтві про шлюб «ОСОБА_4» (російською мовою), не відповідає прізвищу, зазначеному в паспорті заявниці «ОСОБА_3» (російською мовою). Також до страхового стажу не зараховано період роботи згідно з архівної довідки №366-Г-11.1-21 від 17 лютого 2023 року, оскільки прізвище, зазначене в довідці «ОСОБА_4» (російською мовою), не відповідає прізвищу, зазначеному в паспорті заявниці «ОСОБА_3» (російською мовою).

Посилаючись на те, що невідповідність написання її прізвища російською мовою в документах створює їй перешкоди в оформленні пенсії, просить суд встановити факт належності їй:

- диплому серії НОМЕР_2 від 25 липня 1982 року про здобуття кваліфікації в технічному училищі №4 м. Одеси;

- трудової книжки серії НОМЕР_1, виданої 27 липня 1982 року;

- свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданого відділом РАЦС Ленінського райвиконкому 30 травня 1987 року;

- архівної довідки Департаменту архівної справи та діловодства ОМР №366-Г-11.1-21 від 17 лютого 2023 року.

Зазначала, що встановлення цих фактів необхідне їй для реалізації права на отримання пенсії».

Так, Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції помилково вказав, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (належності правовстановлюючих документів), повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства, та направив до суду першої інстанції для розгляду в порядку окремого провадження.

Також в справі №742/2762/22 в постанові від 12.06.2024 Верховний Суд вказав, що «суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Так, в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області ОСОБА_1 просила встановити факт належності їй довідок №№ 07-06/3-471, 07-06/3-472, 07-06/3-473, 07-06/3-474, 07-06/3-475, виданих Архівним відділом Прилуцької міської ради Чернігівської області 20 липня 2022 року».

Верховний Суд скасував оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та передав справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 6, 379, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повний текст судового рішення складено: 08 квітня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда