КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/303/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2247/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Желепи О.В.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є.,-

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 вересня 2023 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 04 грудня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.В., та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 5948, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 5948.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач довіреністю від 04 грудня 2020 року уповноважила ОСОБА_4 бути її представником.

15 вересня 2023 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначала, що укладаючи спірний договір відповідач діяла не в інтересах довірителя та перереєструвала право власності на квартиру на свою доньку, чим порушила право власності позивача на єдине житло.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнанодоговір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 вересня 2023 року між ОСОБА_1 (від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 04 грудня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.В.) та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 5948, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, недійсним.

Стягнутоз ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_3 про розгляд апеляційної скарги без участі відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 заперечив щодо вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Враховуючи положення ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що позивач довіреністю від 04 грудня 2020 року уповноважила ОСОБА_4 бути її представником у всіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в органах державної виконавчої власті та місцевого самоврядування (їх структурних підрозділах), підприємствах, установах, і організаціях, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання (в т.ч. правоохоронних), відділеннях зв`язку УДППЗ «Укрпошта», перед фізичними особами-підприємцями, самозайнятими особами, в органах нотаріусу тощо з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її прав та інтересів, а також з питань, пов`язаних з відчуженням (продаж, міна, рента, у тому числі попередні договори) від імені позивача будь-якого належного майна, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, підписувати зазначені вище договори приватизації квартири, будинку, земельної ділянки або іншого будь-якого майна, придбанням на ім`я позивача, передачею в заставу з метою забезпечення її зобов`язань та зобов`язань третіх осіб рухомого та нерухомого майна за цінами, у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними та за умови, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства.

15 вересня 2023 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За п. 2 договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за ціною 500 000 грн 00 коп., які покупець повністю сплатила представнику продавця до підписання цього договору.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження відповідач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначала, що вона не мала наміру продавати спірну квартиру. Укладаючи спірний договір ОСОБА_2 діяла не в інтересах позивача, а у особистих інтересах та перереєструвала право власності на свою доньку, чим порушила право власності позивача на єдине житло.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. ст.237, 238 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Статтею 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17.

Згідно довіреності від 04 грудня 2020 року, позивач уповноважила ОСОБА_4 бути її представником у всіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в органах державної виконавчої власті та місцевого самоврядування (їх структурних підрозділах), підприємствах, установах, і організаціях, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання (в т.ч. правоохоронних), відділеннях зв`язку УДППЗ «Укрпошта», перед фізичними особами-підприємцями, самозайнятими особами, в органах нотаріусу тощо з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її прав та інтересів, а також з питань, пов`язаних з відчуженням (продаж, міна, рента, у тому числі попередні договори) від імені позивача будь-якого належного майна, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, підписувати зазначені вище договори приватизації квартири, будинку, земельної ділянки або іншого будь-якого майна, придбанням на ім'я позивача, передачею в заставу з метою забезпечення її зобов`язань та зобов`язань третіх осіб рухомого та нерухомого майна за цінами, у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними та за умови, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства.

Підписуючи довіреність, ОСОБА_1 підтвердила, що її зміст прочитано особисто та відповідає волі позивача.

Згідно змісту довіреності, позивач уповноважила ОСОБА_2 бути її представником з питань, пов`язаних з відчуженням (продаж, міна, рента, у тому числі попередні договори) від імені позивача будь-якого належного майна, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось.

Довіреність не визнана недійсною, не скасована та не відкликана у встановленому законом порядку.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що укладаючи договір купівлі-продажу від 15 вересня 2023 року, відповідач діяла не в інтересах довірителя оскільки спірну квартиру продано за ціною, значно нижчою за ринкову вартість.

Дослідивши зміст довіреності від 04 грудня 2020 року, колегією суддів встановлено, що позивач уповноважила відповідача діяти у її інтересах з питань, пов`язаних з відчуженням від імені позивача будь-якого належного майна у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними та за умови, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства.

Відтак, вказане посилання ОСОБА_1 не може бути доказом того, що укладаючи договір купівлі-продажу від 15 вересня 2023 року, ОСОБА_2 діяла не в інтересах довірителя.

Колегія суддів вважає, що підписуючи довіреність від 04 грудня 2020 року, ОСОБА_1 усвідомлювала природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяла добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст довіреності відомий та підписаний позивачем, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню останньої.

Згідно презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Позивачем не спростовано її волевиявлення на укладення довіреності на ім`я позивача діяти у її інтересах, зокрема щодо питань, пов`язаних з відчуженням від імені позивача будь-якого належного майна.

Будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу від 15 вересня 2023 року, діяла не в інтересах довірителя та порушили її права, не надано.

Наведене дає підстави вважати, що ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу від 15 вересня 2023 року, діяла в межах наданих їй повноважень. Відтак, спірний договір укладено з дотриманням вимог закону.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність достатність та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору купівлі-продажу від 15 вересня 2023 року та про те, що ОСОБА_2 діяла не в інтересах довірителя, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Протилежний висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог є помилковим.

Посилання ОСОБА_1 на те, що після укладення договору купівлі-продажу 15 вересня 2023 року вона продовжує проживати у спірній квартирі, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не є підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 не мала відповідних повноважень, діяла поза їх межами або не в інтересах довірителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 09 липня 2024 року ухвалено з неповним з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору, а тому ОСОБА_2 слід компенсувати судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 07 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: О.В. Желепа

С.Г. Музичко