Дата документу 02.04.2025 Справа № 335/9016/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/9016/24 Пр. № 22-ц/807/276/25Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В.О. Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Онищенка Е.А.

суддів Подліянової Г.С., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ, та ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (надалі ГУНП В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ), ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ, ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ГУНП В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ, ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ, ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ.

В обґрунтування позову вказував, що 22.05.2017 старшим слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції Войтенко В.В. за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 06.01.2017, його було затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

23.05.2017 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В.В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В., відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави в розмірі 480000 грн.

29.05.2017 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В.В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В., його було відсторонено від посади завідуючого «Південним» кладовищем СКП «Запорізька ритуальна служба».

28.12.2017 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя було скеровано обвинувальний акт відносно нього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , згідно якого його обвинувачували у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, яке кваліфікується як одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірні вигоди, вчинене організованою групою.

Вироком Комураського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Не погоджуюсь із рішенням суду першої інстанції прокурором даний вирок був оскаржений до суду апеляційної інстанції.

В подальшому, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 відносно нього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в цій справі залишено без змін.

Проте, знову не погоджуючись із рішеннями суддів першої та другої інстанції, вирок та ухвала були оскаржені прокурором до суду касаційної інстанції.

Лише 07.03.2024 після ухвалення рішення Верховним Судом було поставлено крапку в цій справі.

Таким чином, внаслідок незаконних затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, пред`явлення обвинувачення позивач перебував під слідством та судом з 23.05.2017 по 13.04.2023, тобто 5 років 10 місяців 22 дні.

Позивач вказує, що незаконні дії та рішення працівників оперативних підрозділів, слідчого та прокурора завдали йому моральних страждань, призвели до погіршення психологічного стану, у зв`язку з тим, що його було незаконно затримано із застосуванням сили. Три доби він перебував у незадовільних умовах Ізолятору тимчасового тримання, позбавлений нормального харчування, та отримання медичної допомоги. Через те, що відносно нього був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, 25.05.2017 він був поміщений до Запорізького слідчого ізолятора. Тільки після того, як його близькі та родичі змогли разом зібрати непід`ємну для нього суму в розмірі 480000 грн та внесли заставу, 29.05.2017 він був звільнений з-під варти.

Через те, що його звинувачували у скоєнні корупційного злочину, та він займав посаду завідуючого кладовищем «Південне» СКП «Запорізька ритуальна служба», спочатку його на підставі рішення суду відсторонили від займаної посади, а в подальшому змусили звільнитися з роботи. Він залишився без роботи та фактично без засобів до існування. Погіршилися відносини з оточуючими. За час судового розгляду його дружина ОСОБА_5 народила сина, але тривалий судовий процесу, безпідставні звинувачення, моральне виснаження призвело до того, що їх шлюб розрушився. Його колишня дружина та всі її родичі зробили його винуватим в тому, що сталося, і по теперішній час він не може нормально спілкуватися зі своєю дитиною.

При цьому вказував, що у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, звинувачення у кримінальному правопорушенні, яке він не скоював, більше шести років на нього «висить клеймо» корупціонера. З дня звільнення з посади та до теперішнього часу, а йому, звертає увагу, що вже майже 60 років, він не може знайти достойну роботу, вимушений заробляти на життя як прийдеться.

Він був змушений вживати додаткових заходів для захисту від обвинувачення, доводити свою невинуватість, на що витрачав значний час, сили та гроші, це відволікало його від звичайних занять, звичайного способу життя.

Позивач вказує, що поза всяким сумнівом всі перераховані втрати немайнового характеру мали місце в зазначеному випадку. Незаконне затримання, незаконне повідомлення про підозру, незаконне обмеження конституційного права на вільне пересування внаслідок застосування запобіжного заходу, приниження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, якого він не вчиняв, тривалий арешт майна призвели до погіршення психологічного стану, порушення нормальних соціальних та життєвих зв`язків, внаслідок чого він змушений до теперішнього часу вживати додаткових зусиль для нової організації свого життя.

Такі незаконні дії відповідачів № 1 та № 2 порушили його життєві плани, установлений спосіб життя та фактично забрали в нього майже 6 років, бо весь цей час він тільки і займався, що доводив свою невинуватість. Отже, моральна шкода завдана йому, полягає у тому, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, прокуратури йому були завдані страждання у вигляді душевних переживань та мук, постійному нервуванні, соромі, приниженості, погіршення відносин з оточуючими, перед якими він повинен був виправдовуватись, що він не злочинець. В зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом він до теперішнього часу не може налаштувати звичайний для себе ритм життя.

Враховуючи ступень негативного впливу на його життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, факту постійного очікування покарання у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, як того вимагала сторона обвинувачення, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які він переніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючи принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 2 000 000 грн. є достатнім та обґрунтованим.

Просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2 000 000 грн., в рахунок відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу в рамках кримінального провадження в розмірі 175 000 грн., а всього стягнути 2 175 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2024 року (т.с.2 а.с. 9-17) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2 000 000,00 грн, та в рахунок відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу в рамках кримінального провадження в розмірі 175 000,00 грн.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднесені на рахунок держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ГУНП В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 23-39) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено наявність вини в діях Головного управління Національної поліції в Запорізькій області; не доведено безспірність завданої моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ЗАПОРІЗЬКА ОБЛАСНА ПРОКУРАТУРА у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 73-86) просили рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення моральної шкоди, скасувати в частині витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині. Компенсувати судовий збір за рахунок держави на користь ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ПРОКУРАТУРИ.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не правильно визначено період перебування позивача під слідством та судом; не враховано норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»; безпідставно збільшено розмір моральної шкоди стягнутої на користь позивача.

07 січня 2025 року від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, в якому просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати.

Від інших сторін відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (5 років 10 місяці 22 днів), наявність запобіжного заходу, відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, та негативні наслідки, які настали для нього та його сім`ї у зв`язку із порушенням прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.01.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження, 22.05.202017 ОСОБА_6 було затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та 23.05.2024 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2017 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 25.07.2017 із можливість внесення застави у розмірі 480000 грн., яку було внесено 29.05.2017.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 ОСОБА_1 відсторонено від посади завідувача кладовища «Південне» СКП «Запорізька ритуальна служба» строком до 24.07.2017.

В подальшому, вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 у справі № 333/7735/17, ОСОБА_1 та інших, було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.03.2024 касаційне провадження у справі закрито, у зв`язку із відмовою прокурора Бичкова В.О. від касаційної скарги на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13.04.2023 відносно ОСОБА_1 та інших.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, її посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно із статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відтак, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Суд першої інстанції правильно визначив період під час якого ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, а саме з 23.05.2017 - з дати вручення підозри, по 13.04.2023 - дати набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021, залишено без змін, що загалом складає 70 місяців та 22 дні.

Період з 23.05.2017 року до 13.04.2023, згідно калькулятору днів між двома датами становить - 70 місяців 22 дні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури щодо не вірно визначеного судом першої інстанції періоду перебування позивача під слідством та судом не знайшли свого підтвердження під час розгляду матеріалів справи колегією суддів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 7100,00 грн.

Враховуючи, що позивач перебував під слідством та судом з 23.05.2017 року по 13.04.2023 року, що становить 70 місяців та 22 дні гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 565 866 грн.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн з огляду на таке.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом виникло у позивача 13.04.2023 року після набрання дати набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021, залишено без змін, тобто до набрання чинності Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".

Таким чином безпідставними є доводи апеляційної скарги виконувача обов`язків керівника Запорізької обласної прокуратури про поширення на спірні правовідносини статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", оскільки вказана норма не існувала на час виникнення спірних правовідносин. При цьому підлягає застосуванню саме стаття 13 Закону № 266/94-ВР, згідно з якою відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року у справі № 185/2979/20.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 17.02.2017, від якого у них народився син, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2023, ухваленого за позовом ОСОБА_3 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано з підстав розпаду сім`ї. За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , 22.06.2023 йому було встановлено порядок побачень з дитиною ОСОБА_7 , 22.10.2018 на підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 201р від 22.06.2023 «Про встановлення ОСОБА_1 порядку побачень з дитиною ОСОБА_8 , 2018 р.н.».

Суд першої інстанції також обгрунтовано зазначив, що перебування позивача під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на його психологічний стан. Протягом цього періоду позивач був у постійному психологічному напруженні, що завдавало йому душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього зі сторони правоохоронної системи.

Він втратив керівну посаду, перспективи кар`єрного зросту, ділову репутацію, належний та стабільний дохід, втратив життєві зв`язків, родину, довірливі та люблячі стосунки з членами родини, оточуючими, постійно пояснював оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став, захищавсь від пред`явленого обвинувачення тощо, був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях, в ході досудового розслідування щодо ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід, його було відсторонено від посади, проводилися обшуки за місцем його роботи та проживання, накладався арешт на його майно, що не могло не відбитися руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей особи.

Крім того, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, підривом репутації тощо.

Суд першої інстанції, при визначенні розміру моральної шкоди врахував, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду та вирішив, що доцільним буде збільшити розмір моральної шкоди до 2 000 000,00 грн.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо ненадання позивачем суду належних та достатніх доказів, що підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між емоційним сприйняттям реальності позивача та перебуванням позивача під кримінальним переслідуванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність збільшення розміру моральної шкоди до 2 000 000,00 грн, враховуючи також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що збільшення розмір моральної шкоди з 565 866 грн 00 коп до 2 000 000 грн 00 коп є оюгрунтованим.

На переконання колегія суддів, такий розмір відшкодування моральної шкоди буде достатнім для поновлення порушених прав позивача та не призведе до його безпідставного збагачення.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо недоведеності вини Головного управління Національної поліції в Запорізькій області у спричиненні моральної шкоди позивачу, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) дійшла висновків, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Доводи апеляційних скарг Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, з урахуванням меж апеляційного перегляду справи, дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача є обґрунтованими та не підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про безпідставність стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження в розмірі 175 000 грн 00 копійок колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв,

скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За приписами статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Форми гонорару відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2020року у справі № 910/4201/19).

Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (далі Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від16.04.2020 у справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року№ 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивач надав договір про надання юридичної допомоги від 30.05.2017, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Гришиним О.М., Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги від 30.05.2017, розрахунок суми гонорару, відповідно до якого клієнтом 31.05.2017 проведено авансом оплату в розмірі 40000 грн. в рахунок гонорару за надання правової допомоги під час стадії досудового розслідування, Акт виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 30.05.2017 від 17.04.2017, із зазначенням переліку послуг адвоката та їх вартості, на суму 149000 грн., який підтверджує факт надання правової допомоги та сплачений гонорар за її надання, а також відсутність претензій один до одного з приводу наданої правової допомоги та отриманого гонорару, договір про надання юридичної допомоги від 30.10.2017, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Трофимовим В.В., Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги від 30.10.2017, Угоду про заміну сторони зобов`язання від 10.12.2018, Акт виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 30.10.2017 від 08.03.2024, на суму 26000 грн, із зазначенням переліку послуг адвоката та їх вартості, відповідно до якого підтверджується факт надання правової допомоги та сплачений гонорар за її надання, а також відсутність претензій Бюро та Клієнта з приводу наданої правової допомоги та отриманого гонорару. Загальна сума доведених витрат на послуги адвоката у кримінальному провадженні становить 17500,00 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.02.2023 року у справі №915/606/21).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження в розмірі 175 000 грн 00 копійок підлягають повному задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2024 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 08 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: