Справа № 372/4545/24
Провадження № 2-239/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Глущенко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації земельної ділянки. Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначив, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 31.10.2007 № 1543 затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності ОСОБА_1 площею 0,40 га в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та передано у власність вищевказану земельну ділянку. На підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 31.10.2007 № 1543 ОСОБА_1 , 30.01.2008 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 968936 на площу 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 66.

Згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, а також Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку не відчужував та залишається її власником і на даний час. При цьому, відомості про реєстрацію речового права на належну ОСОБА_1 земельну ділянку до Реєстру речових прав на нерухоме майно, не вносились. Перевіркою законності набуття ОСОБА_1 у власність земельної ділянки Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області установлено, що її відведення передбачалось за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення. Разом з тим установлено, то передана останньому земельна ділянка, відноситься до категорії земель лісового фонду.

У зв`язку з цим, перший заступник прокурора Київської області у 2017 році звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1 та інших про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 372/1686/17-ц у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2021 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 11.12.2017 скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 31 жовтня 2007 року № 1543; визнано недійсними державний акт на право власності від 30 січня 2008 року серії ЯЕ

№ 968935 на земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160; витребувано на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160, розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Постановою Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 372/1686/17 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Київського апеляційного суду від 13.05.2021 щодо вирішення позову прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства,

ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження від 31.10.2007 № 1543 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку і витребування земельної ділянки з кадастровим номером :04:027:0160 площею 0,4 га, яка знаходиться на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Постанова Верховного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розпорядження Обухівської РДА від 31 жовтня 2007 року № 1543 прийнято поза межами компетенції, у зв`язку із чим набуття права власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства відбулося з порушенням вимог земельного і лісового законодавства.

В той же час, ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а тому враховуючи викладені обставини, позивач просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 31.10.2007 № 1543 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарствам адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області», та усунути перешкоди власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:027:0160 площею 0,4 га.

В судове засідання прокурор не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав зазначених у позовні заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку недоведеністю, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, а також подав клопотання про застосування строків позов давності, та просив відмовити в задоволенні позову і з цих підстав.

Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Третя особа в судове засідання не з`явилась про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань не подавала.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 31 жовтня 2007 року № 1543 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області» затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності ОСОБА_1 площею 0,40 га. в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

На підставі цього розпорядження, 30 січня 2008 року, ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 968936 площею 0,4000 га. з кадастровим номером :04:027:0160, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 27.10.2016

№ 710 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номерами :04:027:0160, відповідно до матеріалів лісовпорядкування як 2003, так і 2014 років, відноситься до лісів Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і розташована у кварталі 13 вказаного лісництва. Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

З листа філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 10.04.2024 № 02-205 установлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:027:0160, згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року повністю накладається на землі лісового фонду (квартал 13 виділа 1,8,9,12 Козинського лісництва), а згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року - частково накладається на землі лісового фонду (квартал 13 виділа 8,9,10 Козинського лісництва). Погодження на вилучення вказаної лісової ділянки підприємство не надавало.

Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, в тому числі таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Також судом встановлено, що перший заступник прокурора Київської області у 2017 році звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1 та інших про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 372/1686/17-ц у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2021 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 11.12.2017 скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 31 жовтня 2007 року № 1543; визнано недійсними державний акт на право власності від 30 січня 2008 року серії ЯЕ

№ 968935 на земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160; витребувано на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160, розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Постановою Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 372/1686/17 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Київського апеляційного суду від 13.05.2021 щодо вирішення позову прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства,

ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження від 31.10.2007 № 1543 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку і витребування земельної ділянки з кадастровим номером :04:027:0160 площею 0,4 га, яка знаходиться на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Дані обставини встановлені у зазначеному рішенні суду, а тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в статті 5 Лісового кодексу України, згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 статті 5 Лісового кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку статті 20 Земельного кодексу України, частини 1 та 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно із пункту 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України передбачено, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп», спірна земельна ділянка, які перебуває у власності ОСОБА_1 знаходиться у виділах 8, 9, 10 кварталу 13 Козинського лісництва, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю та має відповідні таксаційні характеристики.

Розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 31 жовтня 2007 року № 1543 передано у власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,40 га., яка знаходяться у одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства.

Тобто, Обухівська районна державна адміністрація Київської області фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву, що свідчить про перевищення головою районною державної адміністрації передбачених законом повноважень.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Аналогічне положення міститься і у статті 20 Земельного кодексу України.

Так, згідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Отже, в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України Обухівською районною державною адміністрацією Київської області передано у власність відповідачу землю лісогосподарського призначення загальною площею 0,40 га., що розташована в кварталі 13 Козинського лісництва (виділи 8,9,10), без погодження зміни цільового призначення органом лісового господарства, що підтверджується листом Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд відмічає, що в матеріалах справи містяться належні докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,4000 га з кадастровим номером :04:027:0160, відноситься до земель лісогосподарського призначення.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункти 4, 5 частини першої статті 31 ЛК України).

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини перша та друга статті 149 ЗК України).

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 ЗК України).

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті (частина п`ята статті 149 ЗК України).

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Як зазначено вище, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, та за інформацією філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 10.04.2024 № 02-205 вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:027:0160, згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року повністю накладається на землі лісового фонду (квартал 13 виділа 1,8,9,12 Козинського лісництва), а згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року - частково накладається на землі лісового фонду (квартал 13 виділа 8,9,10 Козинського лісництва). Погодження на вилучення вказаної лісової ділянки підприємство не надавало.

Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, в тому числі таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 27.10.2016

№ 710 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номерами :04:027:0160, відповідно до матеріалів лісовпорядкування як 2003, так і 2014 років, відноситься до лісів Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і розташована у кварталі 13 вказаного лісництва.

Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 31.10.2007 № 1543 передано у власність земельну ділянку лісогосподарського призначення без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним наказ (розпорядження) не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Ураховуючи наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги щодо визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 31.10.2007 № 1543, не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про усунення перешкоди власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:027:0160 площею 0,4 га, то її слід задовольнити виходячи з наступного.

Згідно зіст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»,до Державного земельного кадастру включаються відомості щодо цільового призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр»,земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Частиною 10 статті 24 цього Закону передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно з положеннямистатті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,відомості про права на земельну ділянку підлягають реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також, усі відомості про земельну ділянку, у тому числі її цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель), вносяться до Державного земельного кадастру (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає державну реєстрацію як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав та їх обтяжень, а тому реєстрація цільового призначення земельних ділянок засвідчує визнання державою того режиму їх оборотоздатності і використання, який є властивим для відповідного цільового призначення.

У статті 373 ЦК України, якою встановлено права власника земельної ділянки, та у статті 415 ЦК України, якою визначені права землекористувача, вказано на можливість використання земельної ділянки виключно за цільовим призначенням.

Тобто, реєстрація у державних реєстрах земельних ділянок засвідчує перед державою їх відповідний режим для використання згідно з цільовим призначенням, а відтак, не скасування спірної державної реєстрації унеможливить використання спірної земельної ділянки як землі лісогосподарського призначення.

Крім цього, виходячи з приписівстатті 79-1 ЗК Українита положеньЗакону України «Про Державний земельний кадастр», у межах однієї земельної ділянки не можуть існувати різні об`єкти речових прав, тобто різні земельні ділянки за категорією, цільовим використанням та межами і площею.

Відповідно до вимог ч.13 ст.79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц роз`яснила, що права володіючого власника на повноцінне розпорядження чи користування належним йому майном, порушені протиправним вчиненням третіми особами перешкод у їх реалізації, підлягають захисту шляхом подання негаторного позову.

Разом з тим, відповідні перешкоди можуть полягати не лише у неправомірній державній реєстрації прав власності на земельні ділянки за приватними особами, їх самовільному зайнятті, використанні тощо, а й у встановленні земельним ділянкам цільового і функціонального призначення, яке не відповідає їх справжнім природним якостям та характеристикам, унеможливлює виконання ними функцій, притаманних з огляду на такі характеристики, та позбавляє державублаг, які б вона могла отримати у разі їх належного використання.

З огляду на викладене, суд вважає що спірна земельна ділянка не може існувати у встановлених межах, її державна реєстрація повинна бути скасована, а, в подальшому, в установленому законом порядку мають бути створені нові об`єкти речових прав з іншими межами та кадастровими номерами.

Щодо застосування строків позовної давності заявлених відповідачем, то суд виходить з такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини 3 та 4 статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина 1 статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Матеріали справи дійсно не містять належних та допустимих доказів того, що особи за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Київської обласної державної адміністрації), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків спливу відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження та скасування державної реєстрації земельної ділянки, задовольнити частково.

Усунути перешкоди власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:027:0160 площею 0,4 га.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 . виданий 22.08.2001 року) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір в сумі 3028,00 грн. за наступними реквізитами: отримувач прокуратура Київської області; ; банк отримувача Держказначейська служба України м. Київ; МФО 820172; розрахунковий рахунок отримувача UA0015641.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Потабенко