ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1025/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Люботинського міського суду Харківської області Малихіна О.О. від 11 листопада 2024 року по справі № 635/10236/24 за позовом ОСОБА_1 до судді Харківського районного суду Харківської області Карасави Ірини Олексіївни про дискримінацію, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Харківського районного суду Харківської області Карасави Ірини Олексіївни про дискримінацію.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні судді Харківського районного суду Харківської області Карасави І.О. перебуває справа № 635/2401/24 за його позовом до Височанського селищного голови Мороза О. про відшкодування моральної шкоди, завданої розповсюдженням недостовірної інформації щодо нього. При розгляді цієї справи суддя Карасава І.О. допускає прояви дискримінації за ознаками соціального та професійного статусу щодо нього як пенсіонера, надаючи перевагу представнику відповідача адвокату Шапошникову І. Зокрема, суддя прийняла відзив адвоката Шапошникова І., оформлений з порушеннями вимог ЦПК України, з ознаками включення до нього недостовірної інформації та поданий з пропуском строку; задовольнила клопотання представника відповідача про перенесення судового засідання, тоді як у задоволенні його клопотання про перенесення розгляду справи відмовила; прийняла документи, подані адвокатом, не зареєстрованим у ЄСІТС. Він подавав заяви про відвід судді Карасави І.О. від розгляду його позову в справі № 635/2401/24, але такі заяви були відхилені.

Просив:

визнати ситуацію прийняття суддею Карасавою І.О. під час проведення судового засідання 14 травня 2024 року відзиву адвоката І. Шапошникова, який за змістом не відповідає вимогам ч. 3 ст. 178 ЦПК України, до якого внесено його персональні дані, який подано з пропущенням встановлених судом строків, та який мав недостовірну інформацію, як доказ направлення йому відзиву, оформленим і поданим адвокатом, який не має зареєстрованого кабінету в ЄСІТС, фактом дискримінації його за ознакою соціального статусу;

визнати ситуацію проведення суддею судового засідання 14 травня 2024 року з не реагуванням на його прохання про перенос розгляду справи за умови надходження на судове засідання відзиву від відповідача, і факт перенесення судового засідання 28 серпня 2024 року на підставі поданої адвокатом заяви, яка повинна була йому бути повернута без розгляду на підставі абз. 2 ч. 4 ст. 183 ЦПК України, фактом дискримінації його;

визнати факт дискримінації його суддею ОСОБА_2 в ситуації, коли суддю Карасаву І.О. не цікавить його позиція щодо прийняття нею відзиву адвоката І. Шапошникова, але в аналогічній ситуації ОСОБА_2 здійснює перенесення розгляду справи з тим, щоб вислухати позицію відповідача на заявлені ним клопотання;

визнати фактом дискримінації його суддею Карасавою І.О. ситуації з прийняття нею до уваги і розгляду будь-яких за змістом заяв адвоката І. Шапошникова, які подано з порушенням вимог ЦПК України, і які на підставі того, що адвокатом І. Шапошниковим не зареєстровано електронний кабінет в ЄСІТС, на вимогах абз. 2 ч. 4 ст. 183 ЦПК України суддя Карасава І.О. повинна повертати адвокату І. Шапошникову без розгляду;

зобов`язати суддю Карасаву І.О. не здійснювати відносно нього дискримінаційні дії, надаючи перевагу у розгляді справи № 635/2401/24 адвокату І. Шапошникову, які не передбачені нормами ЦПК України;

зобов`язати суддю Карасаву І.О. здійснити дії по відновленню становища по розгляду справи № 635/2401/24 до стану, коли відносно нього суддею ОСОБА_2 не було застосовано дискримінаційних дій.

Ухвалою судді Люботинського міського суду Харківської області від 11 листопада 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Ухвала мотивована тим, що розгляд судом позовних вимог ОСОБА_1 , предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді, пов`язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

На вказане судове рішення 22 листопада 2024 року ОСОБА_1 безпосередньо до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нормами ЦПК України передбачено лише право на оскарження судового рішення, а не дій чи бездіяльності судді. За порушення норм законодавства несе відповідальність будь-який громадянин, в тому числі суддя. Судовий захист від дискримінації визначено законом. Суддею не застосовано конкретне положення ч. 1 ст. 186 ЦПК України та не роз`яснено йому форму судочинства щодо розгляду його позову.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 квітня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_3 отримав поштою 05 грудня 2024 року (а.с. 33).

ОСОБА_2 отримала поштою 06 грудня 2024 року (а.с. 35).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Суди діють самостійно і є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини 1 та 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 висновку № 3 (2002) КРЄС судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у визначеному процесуальним законом порядку і їх виконання, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 26 лютого 2020 року у справі №280/1334/19.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (заяви №17160/06 та №35548/06, рішення від 21 грудня 2010 року, пункт 33), Суд наголосив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що його вимоги у даній справі обґрунтовані незгодою з діями судді Харківського районного суду Харківської області Карасави І.О. в ході розгляду справи № 635/2401/24, зокрема, щодо прийняття відзиву та інших процесуальних документів від представника відповідача, відкладення розгляду справи, розгляду клопотань тощо, які він вважає дискримінаційними. Тобто, позовні вимоги ОСОБА_1 фактично пов`язані саме з оскарженням процесуальних дій судді.

Однак, можливість оскарження процесуальних дій суду шляхом подачі відповідного позову до суду не передбачена. Чинне законодавство не передбачає можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.

Отже, у суду першої інстанції відсутні повноваження розглядати позови про визнання незаконними дій іншого судді та зобов`язання його до вчинення будь-яких дій при здійсненні останнім правосуддя. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Саме при розгляді справи № 635/2401/24 позивач має можливість захистити своє порушене право шляхом викладення відповідних обставин в апеляційній скарзі на рішення по суті справи. Будь-які процесуальні дії чи рішення суду у справі № 635/2401/24 не можуть бути оскаржені ніяким іншим шляхом, окрім апеляційного оскарження.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що нормами ЦПК України передбачено лише право на апеляційне і касаційне оскарження судового рішення, а не дій чи бездіяльності судді, колегія суддів відхиляє, адже вчинення (невчинення) суддею процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Посилання ОСОБА_1 на те, що за порушення норм законодавства несе відповідальність будь-який громадянин, в тому числі суддя; що судовий захист від дискримінації визначено законом, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки позивачем оскаржуються дії судді саме при відправленні правосуддя, а не як будь-якої пересічної особи у цивільних правовідносинах.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суддею не застосовано конкретне положення ч. 1 ст. 186 ЦПК України, а також не роз`яснено йому форму судочинства щодо розгляду його позову, є помилковими, адже при вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження за п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується й тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Розгляд цього спору перебуває поза межами не лише цивільної юрисдикції, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду. Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства. Отже, суд не мав правових підстав для роз`яснення, до якого суду слід звертатися з таким позовом.

Зазначене відповідає правовим позиціям, які висловлено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18, від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18, постанові Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі № 646/7999/17.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, ухвала судді суду першої інстанції є законною, підстав для її скасування немає.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, справа по суті спору не розглядалась, та ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, підстав для нового розподілу судових витрат апеляційним судом немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Люботинського міського суду Харківської області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина