КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5825/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Київ 22 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила змінити розмір аліментів, стягнутих на підставі судового наказу по справі № 752/25521/18, виданого 10 грудня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва, з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 06 грудня 2018 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , частину всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття; покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 10000 грн.

Позов мотивувала тим, що 28 липня 2001 року зареєструвала шлюб з відповідачем, під час шлюбу народжено троє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року в справі № 758/16066/17 шлюб між сторонами розірвано. 10 грудня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ по справі № 752/25521/18 за заявою ОСОБА_1 , яким з ОСОБА_3 на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі всіх видів доходів щомісячно.

31 січня 2019 року державним виконавцем Подільського РВДВС у м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 за заявою стягувача ОСОБА_1 на підставі судового наказу. 27 лютого 2024 року старшим державним виконавцем Подільського РВДВС у м. Київ ГТУЮ у м. Києві винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з виконаним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 752/25521/18.

В зв`язку з наведеним, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягли повноліття.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 СК України аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Наразі аліменти повинні стягуватись на підставі виконавчого документу, судового наказу № 752/25521/18, виданого Голосіївським районним судом м. Києва з урахуванням вимог ч. 3 ст. 183 СК України.

Посилалася на зміст ст. 181, 182, 183, 150, 157, 7, 192 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, вказувала, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, а саме ст. 182, 183 СК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про безпідставність доводів позивача для задоволення позовних вимог, оскільки нею в належний спосіб викладені доводи в позовній заяві та долучено письмові докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Позивач не ставила питання про збільшення розміру аліментів, як зазначено в оскаржуваному рішенні, а просила стягнути з відповідача частку з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. В оскаржуваному рішенні не вказано підстав, які б свідчили про недопустимість та неналежність доказів, які долучені до позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом порушено право позивача на матеріальне забезпечення неповнолітньої дитини.

Повторно викладала обставини, наведені нею в позові, вказувала, що звертаючись до суду, вважала за необхідне просити стягнення аліментів з визначенням розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягли повноліття.

Натомість судом першої інстанції прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі, а не повернуто заяву для усунення недоліків позовної заяви.

Розгляд справи тривав за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, але без участі сторін в судовому засіданні, тим самим порушуючи процесуальні права позивача, визначені ЦПК України.

Судовий розгляд тривав чотири місяці в порушенням вимог ст. 275 ЦПК України, якою передбачено розгляд справ не більше 60 днів з дня відкриття провадження в справі.

Посилалася на ч. 3 ст. 183 СК України, відповідно до якої якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Наразі аліменти повинні стягуватись на підставі виконавчого документу, судового наказу № 752/25521/18, виданого Голосіївським районним судом м. Києва з урахуванням вимог ч. 3 ст. 183 СК України.

Наводила зміст п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 150, 157, 155, 7, 180, 182, 183, 192 СК України, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3, ст. 27 Конвенції про права дитини, ст. 4 ЦПК України, ст. 5, 15, 16 ЦК України, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі», судову практику ЄСПЛ у рішенні «Серявін та інші проти України», ст. 48 Конституції України.

Підсумовувала, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин зробив помилковий висновок про відмову в позові щодо розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів того, що змінилося матеріальне чи сімейне становище відповідача чи стан його здоров`я з моменту винесення судового наказу по справі № 752/25521/18 про стягнення аліментів, тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, а відповідно прийняте рішення є законним та обґрунтованим і не може бути скасовано із одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд справи здійснювався судом першої інстанції з 22 липня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності позивача ОСОБА_1 та за відсутності доказів належного повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи, про що нею вказується в апеляційній скарзі.

Наявна на а. с. 48 довідка Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року про доставку електронного листа таким доказом бути не може, з огляду на те, що не відповідає способу направлення судової повістки, передбаченого ч. 6 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд також враховує і погоджується зі слушними доводами апеляційної скарги, що судовий розгляд тривав чотири місяці, з 22 липня 2024 року по 22 листопада 2024 року з порушенням вимог ст. 275 ЦПК України, якою передбачено розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження в справі.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права, рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Розглядаючи позов ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує таке.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2001 року, розірваному рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року в справі № 758/16066/17 (а. с. 16) та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 17 - 18).

Судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року в справі № 752/25521/18 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 06 грудня 2018 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а. с. 20).

Постановою старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 січня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 на примусове виконання судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року (а. с. 21).

Постановою державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 17 липня 2019 року звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у ТОВ «Сокіл РБК», в розмірі частини заробітку (доходу) до досягнення старшою дитиною повноліття (а. с. 22).

Постановою державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 28 січня 2020 року з підстав, передбачених ч. 4 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавчий документ - судовий наказ Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року в справі № 752/25521/18 до Подільського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) (а. с. 23).

Постановою старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 27 лютого 2024 року встановлено, що рішення виконано, та керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року в справі № 752/25521/18 (а. с. 25).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 та ін.)

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Важливою також є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів як ефективність, тобто можливість за наслідком застосування засобу захисту відновити, наскільки це можливо, порушені права та інтереси позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19 провадження № 61-11271св20)).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

Вирішуючи даний позов, апеляційний суд виходить із того, що при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, здоров`я та матеріального становища дитини.

Оскільки будь-яких доказів зміни матеріального або сімейного стану як позивача, так і відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, поліпшення чи погіршення здоров`я позивача або відповідача, здоров`я та матеріального становища дитини суду надано не було, а досягнення іншими дітьми повноліття не є підставою для зміни розміру аліментів для ОСОБА_6 , позов ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є недоведеним, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не ставила питання про зміну розміру аліментів, а відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України просила стягнути з відповідача частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, є необґрунтованими і спростовуються як назвою позову «Про зміну розміру аліментів», так і заявленими в самому позові нормами матеріального права ст. 192 СК України, якою визначено підстави зміни розміру аліментів, а також змістом позовних вимог, у п. 2 яких ОСОБА_1 просила саме змінити розмір аліментів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки після звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не змінювала позовних вимог і не просила визначити розмір аліментів на дитину, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості вийти за межі позовних вимог та самостійно розглянути позов про визначення розміру аліментів.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин та норм матеріального права, які наводились нею в позовній заяві, не становить саме по собі підставу для задоволення позову про зміну аліментів та відхиляється апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що постановою старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 27 лютого 2024 року встановлено, що рішення виконано, та керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року (а. с. 25).

Згідно частини третьої статті 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Частиною 9 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 передбачено, що виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі.

Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що діючим законодавством не передбачено право державного виконавця припиняти стягнення аліментів за власною ініціативою, що фактично являє собою зміну ухваленого судом рішення при відсутності відповідних ініціатив сторін виконавчого провадження або самого державного виконавця щодо роз`яснення подальшого порядку виконання судового рішення з урахуванням факту досягнення старшою дитиною повноліття (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2022 року в справі № 712/9401/17, провадження № 61-5542св22).

За таких обставин, примусове виконання судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року в справі № 752/25521/18 підлягало виконанню до досягнення наймолодшою дитиною ОСОБА_6 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дітей, які досягли повноліття.

Таким чином, ефективним способом захисту права ОСОБА_1 у даних правовідносинах є звернення до суду з позовом про визначення розміру аліментів на ОСОБА_6 або оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, якщо позивач вважає за доцільне продовження стягнення аліментів в порядку відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для його скасування, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про відмову в позові.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишено без задоволення, апеляційний суд не здійснює перерозподілу судових витрат, та відповідно до ст. 141 ЦПК України залишає без задоволення клопотання позивача в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.