Дата документу 04.04.2025 Справа № 336/172/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/172/17
Провадження №22-ц/807/584/25
Головуючий в 1-й інстанції Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст складено 25 грудня 2024 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За позовом, посилаючись на ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови договору б/н від 18.05.2010 р., Банк просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 89674 грн. 79 коп., з яких: за кредитом (тілом кредиту) 26663,57 грн.; по відсоткам за користування кредитом 6710,91 грн.; по комісії за користування кредитом 1913,32 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 49878,67 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процента складова) 4258,32 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення залишив поза увагою пункт 14.10 Кредитного договору, яким сторони погодили та подовжили, строк позовної давності, встановивши його тривалістю 5 років, тому оскаржуване рішення є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Петров Георгій Михайлович, просив залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, вказавши, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильне рішення суду. Додатково вказав, що Банк вже використав своє право на стягнення заборгованості, що було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №336/10633/13-ц, яким в рахунок погашення за кредитним договором в сумі 31451,62 грн., був переданий Банку предмет застави автомобіль, який належав ОСОБА_1 , а отже вимоги Банку у вказаній справі є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом першої інстанції встановлено, що між АБ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № ZPC0AD40307112 від 18.05.2010 р. (а.с.8-13).

Додатком № 1 до даного договору є графік погашення кредиту за період з 12.06.2010 р. по 15.05.2015 р. (а.с.14).

19.03.2014 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/10633/13-ц, було ухвалено заочне рішення, яким: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPC0AD40307112 від 18.05.2010 р. в сумі 31451,62 грн. вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль Daewoo, модель Nexia, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля Daewoo, модель Nexia, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Daewoo, модель Nexia, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ (а.с.59-62).

У рішенні суду від 19.04.2014 р. зазначено, що станом на 01.10.2013 р. відповідач мав заборгованість в сумі 31451,62 грн., яка складалась з наступного: заборгованість за кредитом - 24796,97 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 3124,65 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 856,09 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 938,12 грн.; штраф (фіксована частина) - 250 грн.; штраф (процентна складова) - 1485,79 грн.

11.01.2017 р. позивач звернувся із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № ZPC0AD40307112 від 18.05.2010 р., в сумі 89674,79 грн., з яких: заборгованість за кредитом 26663,57 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 6710,91 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом 1913,32 грн.; штраф (фіксована частина) 250,00 грн.; штраф (процента складова) 4258,32 грн.

Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивач у 2013 р. реалізував своє право на дострокове стягнення боргу з ОСОБА_1 шляхом подання позову про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором, а з позовом до суду про стягнення боргу банк звернувся 11.01.2017 році, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Між АБ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № ZPC0AD40307112 від 18.05.2010 р.

Згідно вимог п. 14.10 Договору, сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Зважуючи на подовження строку позовної давності за угодою сторін, висновки суду першої інстанції з приводу пропуску строку позовної давності по заявленим вимогам є хибними.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволені позову з підстав пропуску Банком строків позовної давності, втім аналіз наданих доказів по справі, дає підстави для висновку, що у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити змінивши оскаржуване рішення в частині правового обґрунтування.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

19.03.2014 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/10633/13-ц було ухвалено рішення, за яким Банк реалізував своє право на дострокове повернення суми кредитних коштів шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіля Daewoo, модель Nexia, рік випуску 2006, тип ТЗ легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Вказаним судовим рішенням було також встановлено, що станом на 01.10.2013 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № ZPC0AD40307112 становить 31 451,62 грн., і складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 24 796,97 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 3124,65 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 856,09 грн., пеня 938 12, 12 грн., штраф (фіксована частина) 250 грн., штраф (процентна складова) 1485,79 грн.

Із зазначеного рішення вбачається, що станом на час звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк змінив умови кредитного договору та вимагав звернути стягнення на заставлене майно в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором, отже Банк змінив строк виконання зобов`язання шляхом його дострокового припинення.

Відповідно до висновків Великої Падати Верховного Суду, які викладені у постанові №310/11534/13-ц від 04.07.2018 року, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. А право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, а також враховуючи відсутність позовних вимог щодо стягнення коштів в порядку ст. .625 ЦК України, вимоги позову, щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом 6710,91 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 1913,32 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 49878,67 грн.; а також штрафів відповідно до договору: 250,00 грн.- штраф (фіксована частина), 4258,32 штраф (процентна складова), є безпідставними.

Доказів того, що суми від реалізації автомобіля не вистачило на погашення заборгованості в сумі 31 451,92 грн., яка було визначена рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №336/10633/13-ц від 19.03.2014 р., Банком надано не було ані під час розглядом справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.

Зважуючи на вказане, вимоги позову є недоведеними.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню та оскаржуване рішення підлягає зміні лише в частині мотивів відмови у позові, новий розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом вказаної справи апеляційним судом не здійснюється.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков