Провадження № 2/204/39/25
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

20 березня 2025року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря Корягіної Р.Р.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Нестеченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільно набутого майна,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2014 по 13.02.2020 рр.; визнати майно, набуте ними в період з 01.02.2014 по 13.02.2020 спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок, загальною площею 120 кв.м., житловою площею 71,5 кв.м., та земельну ділянку кадастровий номер №:07:132:0162, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; колісний транспортний засіб «Opel Astra », 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 ; визнати за нею у порядку поділу спільного сумісного майна право власності на 1/2 частину вказаного майна: стягнути грошову компенсацію половини вартості житлового будинку, загальною площею 120 кв.м., житловою площею 71,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 988 504 грн.; половини вартості земельної ділянки кадастровий номер: 0:07:132:0162, у розмірі 98 964 грн.; половини вартості колісного транспортного засобу «Opel Astra », 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 у розмірі 57 977 грн.;

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що більше 9 років прожила з відповідачем ОСОБА_2 , з яких біля 7 років, у період з 01.02.2014 по 13.02.2020 у фактичних шлюбних відносинах та 2 роки з 14.02.2020 по 05.042022 у зареєстрованому шлюбі. У період з 01.02.2014 по 04.06.2020 позивач разом з ОСОБА_2 , та її сином від першого шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкали у трьох у квартирі, яку знімали за адресою: АДРЕСА_2 . З 05.06.2020 до 21.11.2021 вона з відповідачем та її сином від першого шлюбу переїхали до будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За час перебування у фактичних шлюбних відносинах вони з відповідачем набули право власності на наступне майно, яке було оформлено на ОСОБА_5 : житловий будинок, загальною площею 120 кв. м., житловою площею 71,5 кв. м. та земельну ділянку кадастровий номер: 0:07:132:0162, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; колісний транспортний засіб «Opel Astra », 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 . Вказує, що на початку 2021 року відповідач звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області із позовною заявою про розірвання шлюбу. У подальшому, відповідач розуміючи, що позивач має право на частку у спільно набутому майні, 01.11.2021 відповідач уклав договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого вказане майно подарував своїй мамі ОСОБА_6 05.04.2022 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області, шлюб між сторонами розірвано. На сьогодні сторони в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12. 2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

06.03.2023 року представник відповідача ОСОБА_7 надав суду відзив, в якому відповідач проти позову заперечує, оскільки вважає зазначені позивачем у позові обставини недоведеними. Відповідач категорично заперечує факт проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2014 до 13.02.2020 року. Крім того, зазначає, що він ніколи не купував житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , так само як і земельну ділянку, кадастровий номер № 0:07:132:0162. Даний житловий будинок був збудований його родиною в 1991 році, цей факт доводиться за допомогою технічного паспорту домоволодіння та було введено в експлуатацію, як будинок побудований до 1992 року(копія надана до відзиву). Таким чином будинок побудований у 1991 році не може бути спільною сумісною власністю позивача та відповідача ні за яких обставин. Зазначає, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер №0:07:132:0162 була приватизована особисто відповідачем, після введення в експлуатацію житлового будинку по факту розміщення житлового будинку та також не може бути спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Крім того, автомобіль «Opel Astra », 2008 року випуску державний номер НОМЕР_3 був придбаний особисто відповідачем в 2015 році за програмою кредитування купівлі автомобілів КБ «Приватбанк» в період часу, коли відповідач не знаходився у жодних відносинах з позивачкою та кредит виплачувався особисто ним без жодної участі позивачки. Отже, майно заявлене позивачем до розділу не може бути об`єктом спільної власності подружжя і відповідно не може підлягати розділу.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, щодо вимог про поділ автомобіля «Opel Astra », 2008 року випуску не наполягала.

Представник відповідача адвокат Нестеченко Д.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву , а тому просив відмовити.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що є подругою позивачки, познайомилися через дітей у школі. У 2016 році бачила позивачку кожного дня, коли її дитина пішло до першого класу, супроводжували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Наші діти часто ходили на різні секції. Десь в 2018-2019 році вони почали будувати будинок,про це їй казала позивачка, обирали разом меблі, сантехніку. Вона неодноразово була у них в гостях, де ОСОБА_10 розповідала, що її чоловік забезпечував сім`ю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що є подругою позивачки. Вона була свідком першого знайомства ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у 2014 році, до 2016 року вони разом часто їздили відпочивати. Була неодноразово в гостях по АДРЕСА_3 , вони там разом винаймали квартиру. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до весілля жили по АДРЕСА_3 , а потім переїхали в новий будинок. Вперше в гостях у ОСОБА_10 була в літку 2015 року, вона казала, що придбали земельну ділянку та будують дім в Краснопіллі.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що є товаришем відповідача, у 2014 році він здав ОСОБА_9 квартиру по АДРЕСА_3 , близько чотирьох років він там проживав. Вказував, що бачив іноді ОСОБА_10 , але вона ніколи не сплачувала кошти за квартиру, кошти давав тільки ОСОБА_9 . Оскільки офіс і його квартира, це одна квартира, але з різними входами, у одній кімнаті жив ОСОБА_9 , а друга кімната була під офіс. Крім ОСОБА_10 бачив разом з ОСОБА_9 і інших дівчат.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2020 року по 05.04.2022 року (свідоцтво про шлюб, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), серії НОМЕР_4 від 14.02.2020 року, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05.05.2022 року)(а.с.24, 28-31).

Позивачка зазначила, що має від першого шлюбу сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, видане виконкомом Бродщинської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 26.10.2009 року).(а.с. 34)

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 стверджувала, що проживала з відповідачем ОСОБА_2 у період з 01.02.2014 до 13.02.2020 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підтвердження цієї обставини ОСОБА_1 надала суду спільні з відповідачем фотографії (а.с. 145-158), копію паспорту громадян України для виїзду за кордон(а.с. 13-14), довідку з КЗ дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №243 Дніпровської міської ради від 15.11.2021 року №53, довідку КЗ освіти «Середня загальноосвітня школа №112» Дніпровської міської ради № 202 від 11.11.2021 року, довідку КНП «ДЦП ЖСД №7» Дніпровської міської ради від 11.11.2021 року (а.с.49-51), а також заявила про допит свідків.

Предметом позовних вимог в цій справі є матеріально-правові вимоги позивачки про встановлення факту проживання однієї сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільно набутого майна

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Разом з цим, із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у період з 01.02.2014 до 13.02.2020 року, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо.

Крім того, надані позивачкою довідки з КЗ дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №243 Дніпровської міської ради від 15.11.2021 року №53, КЗ освіти «Середня загальноосвітня школа №112» Дніпровської міської ради № 202 від 11.11.2021 року, КНП «ДЦП ЖСД №7» Дніпровської міської ради від 11.11.2021 року, щодо навчання її сина ОСОБА_13 , 2009 року народження зі зазначенням місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не може братись судом до уваги як належний, допустимий доказ, скільки суд не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між фактичним проживанням дитини та ведення спільного господарства, притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може суд не вбачає причинно-наслідкового зв`язку міжоднозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з відповідачем у спірний період, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з у період з 01.02.2014 до 13.02.2020.

На підставці наявних у матеріалах справи доказів, перевіривши пояснення сторін та покази свідків, суд встановив, що 14.02.2020 року між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_14 ) та ОСОБА_2 було укладено шлюб, однак, із наявних у матеріалах справи доказів неможливо достеменно встановити, що вони проживали однією сім`єю до цього часу.

Таким чином, судом не встановлено, а позивачкою ОСОБА_1 не доведено факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою з відповідачем ОСОБА_2 у період з 01.02.2014 по 04.06.2020 року, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Щодо позовних вимог про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину та стягнення компенсації, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 01.11.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 50 000 грн. (а.с.41-42).

Вказаний договір 01.11.2021 посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О., та зареєстровано в реєстрі за №4610.

Як вбачається із змісту договору дарування від 01.11.2021, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстровано за дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.09.2017 року Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області, номер запису про право власності 22177887; зареєстрований номер об`єкта нерухомого майна 101.

Вказаний житловий будинок, який відчужувався розташований на земельній ділянці приватної форми власності, площею 0,08 гектара, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :07:132:0162.

01.11.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку кадастровий номер 0:07:132:0162, площею 0,08 гектара, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 50 000 грн. (а.с.38-39).

Вказаний договір 01.11.2021 посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О., та зареєстровано в реєстрі за №4611.

Як вбачається із змісту договору дарування від 01.11.2021 , ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,08 гектара, кадастровий номер :07:132:0162 адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на підставі рішення органу місцевого самоврядування серія та номер: 211/36, виданого 24.10.2018 року Дніпровською міською радою; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.02.2019 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, номер запису про право власності: 30556410, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Крім того, транспортний засіб «Opel Astra » д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, 05.11.2015 було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 36).

Як вбачається з Технічного паспорту на житловий будинок від 10.08.2017 за адресою: АДРЕСА_1 , всі будівлі та споруди, що розташовані у вказаному домоволодінні були збудовані у 1991 році.(а.с. 44-48).

Стосовно належності майна до спільної сумісної власності подружжя - визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід установлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. 57, 58 СК України.

Згідно з пп. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя_визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок та вказано, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У цивільному процесі, відповідно до статті 80 ЦПК України, закріплено стандарт достатності доказів. За своєю правовою природою, він відноситься до раніше згаданої «наявності чітких та переконливих доказів». Останній, за необхідним ступенем доказування, займає проміжну позицію між «балансом ймовірностей» та «поза розумним сумнівом».

Такий підхід є наслідком того, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи.

У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Верховний Суд здійснив посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини також застосовує схожий підхід у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції». Аналізуючи правову систему країн загального права, суд зазначає, що у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше така категорія справ повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Докази щодо набуття житлового будинку, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та транспортного засобу «Opel Astra » д/н НОМЕР_1 за спільні кошти не надані, лише підтвердження факту сумісного проживання без доказів грошових витрат не є достатнім для підтвердження істотних обставин в зазначеній категорій спорів, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, позивачем не надано жодного доказу того, що спірне майно в розумінні ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже відповідно до Договору дарування від 01.11.2021 , ОСОБА_2 належав житловий будинок, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.09.2017 та земельна ділянка, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.02.2019, а транспортний засіб «Opel Astra » д/н НОМЕР_1 , зареєстровано 05.11.2015 , тобто вказане нерухоме та рухоме майно придбано до реєстрації шлюбу з позивачкою.

З огляду на це суд дійшов висновку, що майно яке належало відповідачу на праві приватної власності до реєстрації шлюбу (14.02.2020 року) з ОСОБА_1 не може бути об`єктом спільним сумісним майном подружжя.

Крім того, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)).

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, позовні вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільно набутого майна не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення компенсації, суд виходить до висновку, що вони також не підлягають задоволенню як похідні від вирішення позовних вимог про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355, 430 ЦПК України, ст.ст. 2, 7, 15, 18, 21, 57, 60, 61, 74, Сімейного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільно набутого майна - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Відомості, які суд не оголошує щодо учасників справи при проголошенні рішення суду:

позивач: ОСОБА_1 , НОМЕР_5 , ( адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 );

відповідач : ОСОБА_2 , НОМЕР_6 , (адреса реєстрації АДРЕСА_5 );

представник відповідача : адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович (49000, м.Дніпро, вул.Жуковського 5 оф.6);

третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , (адреса реєстрації АДРЕСА_5 ); .

Суддя С.В. Чудопалова