Справа № 619/1952/20
Провадження № 2/202/206/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту розірвання шлюбу та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2020 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту розірвання шлюбу та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що в період з лютого 2010 року по 17 квітня 2019 року позивачка перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2010 року, вели спільний побут та спільне господарство, в них був спільний бюджет, вони завжди спільно відпочивали. Турбувалися та піклувалися один про одного, спільно купували побутові речі, одяг, продукти харчування, спільно винаймали житло, де разом проживали. Вона вела господарство, готувала їжу, займалася побутовими питаннями та облаштуванням житла, а ОСОБА_5 забезпечував їх спільне проживання.

Під час спільного проживання за спільні кошти позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 придбавалось майно, як рухоме так і нерухоме.

Так, 20.07.2010 року було придбано транспортний засіб HYUNDAI ELANTRA, 2009 року випуску з використанням банківського кредиту. Кредит сплачувався спільними коштами.

Майно, як рухоме так і нерухоме оформлялось на ОСОБА_5 за згоди позивача, оскільки між ними були гарні стосунки і сумніву в порядності ОСОБА_5 в неї ніколи не виникало.

Фактично, майно яке було придбане під час спільного проживання з ОСОБА_5 є спільною сумісною власністю і вона має право власності на 1/2 частину спільного майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

На момент смерті ОСОБА_5 вони спільно проживали в АДРЕСА_1 та окрім цього винаймали житло.

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, в тому числі транспортного засобу автомобіля марки HYUNDAI ELANTRA, 2009 випуску, об`єм двигуна 1591 м. куб., перереєстрована на ім`я ОСОБА_5 13.01.2016 року, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Позивачка звернулась за оформленням спадку після смерті ОСОБА_5 , оскільки їм, за життя було зроблено на її ім`я Заповіт, посвідчений 25.09.2015 року приватним нотаріусом Маєвською М.В. та їй стало відомо, що на майно після смерті ОСОБА_5 , претендує його колишня дружина ОСОБА_3 , яка намагається шляхом обману заволодіти спадковим майном.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 відкрита в Солонянській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову та заборонено державному нотаріусу Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області вчиняти будь-які дії щодо оформлення спадкових прав та і будь-яким особам свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання чинності рішенням у справі.

ОСОБА_5 дійсно перебував у шлюбі з громадянкою ОСОБА_3 , що зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 . Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був зареєстрований Ворошилівським відділом м. Донецька 29.06.1984 року, однак даний шлюб був розірваний відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецька Донецької області, 03.10.2006 року, про що, відмітка в паспорті ОСОБА_5 (відповідна копія додається до заяви).

Як з`ясувалось, запис про розірвання шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3 в електронних базах даних актів цивільного стану громадян відсутній, документи та архіви відділу реєстрації актів громадського стану Київського району м. Донецька Донецької області та Київського районного суду м. Донецька станом на теперішній час знаходяться на окупованій території.

Про розірвання шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3 свідчать також інші документи.

Вищевказані обставини змушують позивачку звернутися до суду з зазначеним позовом, оскільки в іншому порядку захистити свої права вона не має можливості.

Просила суд: встановити факт розірвання шлюбу укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований Ворошилівським відділом ЗАЦС м. Донецька 29.06.1984 року та який був розірваний відділом реєстрації актів громадського стану Київського району м. Донецька Донецької області, 03.10.2006 року, актовий запис № 418; встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в період з лютого 2010 року по 17 квітня 2019 року; визнати майно, набуте за час спільного проживання, а саме: транспортний засіб марки HYUNDAI ELANTRA, 2009 року випуску, об`єм двигуна 1591 м. куб., зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 13.01.2016 року, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю.

Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 03 червня 2020 року цивільну справу передано за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

29.12.2020 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказала, що з позовними вимогами ОСОБА_2 вона не згодна в цілому, оскільки дійсно вона була до моменту смерті ОСОБА_5 дружиною, але деякий час вони не жили разом, у зв`язку з виниклими обставинами фактично з другої половини 2015 року, коли її чоловік ОСОБА_5 виїхав з тимчасово окупованої території. Він не забажав їхати з нею та донькою в м.Лиман (колишня назва Красний Лиман) Донецької області, а виїхав в м. Дніпро (колишня назва Дніпропетровськ).

Твердження позивачки, що вона перебувала з лютого 2010 року по 17 квітня 2019 року у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 - фактично ні якими доказами по справі не підтверджені (ні актом з місця мешкання, показами свідків, фотокартками де дані особи були разом, ані рахунками по сплаті комунальних платежів, ані іншими доказами, як цього вимагає діюче законодавство України).

Вказала, що відповідно до копії трудової книжки , та відповідного сертифіката (копії яких додаються до даного відзиву) на ім`я ОСОБА_5 , то станом на лютий місяць 2010 року останній мешкав та працював на підприємствах в м. Донецьк та відповідним чином не мешкав разом з позивачем по справі. Крім цього, 01.04.2010 року її чоловік ОСОБА_6 отримав копію пенсійного посвідчення в м. Донецьк, що підтверджує лише факт, що останній жив у м. Донецьк разом зі своєю родиною, а ні як із позивачкою.

Також зауважила, що похорони її чоловіка були здійснені за рахунок підприємства ДТЕК Дніпрообленерго в якому працював її чоловік. Кремацію ОСОБА_6 проводили вона з донькою, про що мається відповідна реєстраційна картка про кремацію № 000173 (копія якої додається до даного відзиву).

Зазначила, що спірний автомобіль був придбаний з її чоловіком на їх сумісні кошти. Безпосередньо вона виплачувала кредит, про що мається декілька квитанцій по сплаті кредиту та на яких є її підпис.

Вказала, що ОСОБА_2 знаючи про те що вона звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса для оформлення спадщини після смерті її чоловіка, не могла не бути обізнаною в тому що на спадкове майно, а саме на легковий автомобіль претендує його рідна донька від її з ОСОБА_5 шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 23 квітня 2019 року звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до Солонянської державної нотаріальної контори.

Зазначила, що в позовній заяві ОСОБА_2 , а саме в підпункті «правове обґрунтування щодо необхідності встановлення факту розірвання шлюбу» посилається на діючи норми Законів України, а саме ЦПК України, Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», та інші підзаконні акти. При цьому в позовній заяві позивач не надала жодного доказу того, що шлюб між відповідачкою та ОСОБА_5 був розірваний в установленому діючим законодавством України, порядку діючим на момент розірвання шлюбу, на час, на який посилається ОСОБА_2 , а саме ні актовий запис про розірвання шлюбу, ні свідоцтво про розірвання шлюбу позивачем не було надано до суду, що в свою чергу і не може бути взагалі. Вказала, що вони з ОСОБА_5 на момент його смерті офіційно перебували в зареєстрованому шлюбі, про що мається відповідне свідоцтво про шлюб.

Просила суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту розірвання шлюбу та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовити.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2021 року залучено в якості третьої особи ОСОБА_4 .

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Краснолиманського міського суду Донецької області.

Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 липня 2021 року цивільна справа прийнята до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 року за №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краснолиманського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 24 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року витребувано докази по справі.

13.09.2024 року від відповідача ОСОБА_3 , документ сформований в системі «Електронний суд», надійшли додаткові пояснення по справі, в яких вказала, що Ворошилівським відділом РАЦС м. Донецька 29.06.1984 року укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , під час шлюбу чоловік зраджував, у зв`язку з чим декілька разів між подружжям виникало питання про розлучення, проте після початку процесу розлучення юридичного результату так і не було отримано, оскільки завжди відбувалося примирення. У зв`язку тимчасової окупації м. Донецька у 2014 році, чоловік виїхав у тривале відрядження до іншої області. Графік праці проходив по різному, чоловік повертався до дому тиждень через тиждень, інколи тиждень через 2 тижня або місяць. Під час відрядження подружжя фактично не спілкувались, оскільки були труднощі у зв`язку. Як ОСОБА_5 проводив час невідомо, але після відрядження будь-яких спорів або сварок між подружжям не виникало. ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік помер та відбувся процес спадкування, після чого почався суд за позовом ОСОБА_2 про начебто проживання нею однією сім`єю з чоловіком ОСОБА_3 .

Аналізуючи вищевказані норми Сімейного кодексу України вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був дійсний до 17 квітня 2019 року, у зв`язку смертю першого, відповідно до ст. 104 СК України.

Зазначила, що єдиним та належним доказом підтвердження розірвання шлюбу є виключно Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу згідно додатку 7 до Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 вже отримувала вищевказаний витяг, який знаходиться в спадковій справі, в якому відсутні відомості щодо розірвання шлюбу, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

13.09.2024 року від відповідача ОСОБА_3 , документ сформований в системі «Електронний суд», надійшла заява про застосування строку позовної давності. Вказала, що відповідно до ст. 74 СК України право на спільну сумісну власність жінки та чоловіка, мають у разі не перебування в будь-якому іншому шлюбі. Відповідно до норм ст. ст. 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальний строк позовної давності становить три роки.Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач не є стороною шлюбу та не суб`єкт відносин Сімейного кодексу України, крім вимог позивача в частині ст. 74 СК України, зазначене свідчить, що строк позовної давності вже давно сплинув. Просила суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови в позові та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року витребувано докази по справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим повідомленням про вручення, яка повернена з відміткою «адресат відмовився», що є належним повідомленням про вручення. В матеріалах справи наявна заява в якій відповідачка зазначає, що вона мешкає у м. Лиман Донецької області, що вказує на значну територіальну віддаленість від місця проведення слухання. Просила розглядати справу за наявними матеріалами справи.

Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.06.2016 року за № ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 165 зв.).

Суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті засідання за відсутності відповідача.

Представник третьої особи Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином через підсистему «Електронний суд». Заяв та клопотань не надійшло.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причину неявки суд не повідомила.

Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.08.2018 року за №32058 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 141 зв.).

Свідок ОСОБА_7 , подруга, дружина брата позивачки, суду показала, що ОСОБА_8 з ОСОБА_9 проживали разом в м. Харків в 2011- 2012 роках. ОСОБА_10 працював в Києві, Донецьку, Дніпрі. Вони придбали будинок, як дачу. Про перший шлюб ОСОБА_11 вона знала та бачила в паспорті штамп про розлучення. Він був вільною людиною.

Свідок ОСОБА_12 , брат позивачки, показав, що йому відомо, про те, що ОСОБА_8 з ОСОБА_9 познайомилась в 2010 році. Вони стали проживати разом з 2010 року в будинку сестри в м. Харкові, в подальшому переїхали в м. Донецьк, потім до м. Києва, м. Дніпра. Разом вони придбали будинок і робили в ньому ремонт. Вони до останнього були разом. Про сімейний стан ОСОБА_11 знає з його слів, він йому сказав, що розлучений з 2006 року. Знав, що є колишня дружина і донька, але ніколи їх не бачив і не спілкувався з ними.

Свідок ОСОБА_13 , сусідка, показала, що ОСОБА_8 з ОСОБА_9 придбали разом будинок у них в селі Вовніги в 2015 році та приїздили кожний вихідний та робили в ньому ремонт. Вона не знала, що вони не в шлюбі, ОСОБА_10 казав, що це його дружина. Нікого крім них у будинку не бачила. Чи був він колись одружений не знає.

Свідок ОСОБА_14 , сусід, показав, що село Вовніги, Солонянського району Дніпропетровської області у них маленьке на вулиці живуть три сім`ї, інші будинки, використовуються як дачі. В 2015 році ОСОБА_10 з ОСОБА_8 придбали будинок по сусідству. Спочатку вони приходили до нього купувати мед, а потім стали ходити в гості. ОСОБА_10 казав, що ОСОБА_8 його дружина. Про те, що вони не в зареєстрованому шлюбі дізналися лише після смерті ОСОБА_11 . Іншої жінки в цьому будинку не було. ОСОБА_10 сам будував будинок, верхній поверх не доробив. Нікого крім них в будинку не бачили.

Свідок ОСОБА_15 , подруга позивачки, показала, що позивачка познайомилась з ОСОБА_5 на сайті знайомств в 2010 році. Зустрілися вони в м. Донецьку і стали жити разом. ОСОБА_8 не хотіла жити в м. Дніпро і ОСОБА_10 переїхав в м. Харків. Вони все робили разом та купили машину. Коли ОСОБА_16 зробили пропозицію працювати в м. Києві він поїхав, потім йому запропонували працювати в м.Донецьку, а потім в м. Дніпро. Коли почалася війна ОСОБА_10 купив будинок та зробив в ньому ремонт. ОСОБА_10 був розлучений, він пропонував ОСОБА_8 зареєструвати шлюб, але ОСОБА_8 подобався цивільний шлюб. У ОСОБА_11 є донька від першого шлюбу. Коли він захворів в 2019 році до нього ніхто не приїжджав.

Свідок ОСОБА_17 , знайомий позивачки з 1996 року та знайомий ОСОБА_11 з 2011 року, показав, що знає історію їх знайомства зі слів позивачки. Познайомився з ОСОБА_9 в 2011 році, коли він приїхав в м. Харків. ОСОБА_8 попросила зробити ремонт в будинку у м. Харкові в якому вони проживали як подружжя. Разом з ним виїжджали влітку на відпочинок. Потім вони переїхали з міста Харкова. В розмові ОСОБА_10 розповідав, що у нього є донька і відносини з колишньою дружиною та донькою не підтримує.

Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 (т.2, а.с.74).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №2 від 21 квітня 2019 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть складено Чечелівським районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 18 квітня 2019 року №880. Свідоцтво про смерть видано ОСОБА_4 (т.2 а.с. 74 зв,75).

Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: батько ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_3 (т.1 а.с.141).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2009 року, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно з Договором купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту №20/07/01 від 20 липня 2010 року укладеного між ТОВ «ТІВІТА ПЛЮС» та ОСОБА_5 , останній придбав автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2009 року за 140000 грн.

Відповідно до копії спадкової справи №156/2019 заведеної Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 23 квітня 2019 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини за законом після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 звернулася донька ОСОБА_4 .

29 травня 2019 року з заявою звернулася ОСОБА_3 , як дружина померлого, яка відмовилася від прийняття належної їй частки спадщини за законом після смерті померлого чоловіка ОСОБА_5 на користь його доньки ОСОБА_4 . Прохала видати свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя.

17 вересня 2019 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом до Солонянської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 . Вказала, що спадкоємицею, передбаченою ст.1241 ЦК України, у померлого є дружина - ОСОБА_3 .

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №6 від 17 вересня 2019 року ОСОБА_5 29 червня 1984 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_18 після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , актовий запис №495, Орган державної реєстрації Ворошиловський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Донецьку, про що видано Свідоцтво про шлюб Серія та номер НОМЕР_5 .

Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповітів/спадкові договори) №55965250 від 23.04.2019 року у Спадковому реєстрі знайдено інформацію про заповідача ОСОБА_5 , заповіт №57987171 чинний бланк НАР 818816 номер в реєстрі нотаріальних дій 946, дата посвідчення ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.2 а.с. 72-137).

Відповідно до Заповіту від 25 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маєвською М.В., Серія НАР 818816, ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серія НОМЕР_7 , виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 03 квітня 2002 року), на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1982 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :03:001:6036 заповідав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 (т.1 а.с. 19).

Згідно з копією паспорту ОСОБА_5 Серія НОМЕР_7 , виданий Київським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області 04 травня 2007 року, був зареєстрований АДРЕСА_2 та знятий з місця реєстрації 27.03.2015 року Солонянським ГУМВС України в Дніпропетровській області. З 27.03.2015 року зареєстрований: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16-18).

Також в паспорті наявний штамп Відділу реєстрації актів громадянського стану Київського району Донецької області про припинення шлюбу з ОСОБА_3 03.10.2006 року, актовий запис 418.

Відповідно до паспорту Серія НОМЕР_7 відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецьк Донецької області 03.10.2006 року зареєстровано припинення шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3 , актовий запис №418.

Як вбачається з особового листа по обліку кадрів ОСОБА_5 , автобіографії та Особової картки працівника заповненої 04.10.2013 року він вказує, що розлучений (т.2 а.с. 52-61).

Із тексту довіреності від 12.11.2014 року НАЕ №965430, виданої від імені ОСОБА_5 , вбачається, що в паспорті НОМЕР_7 , виданий 03 квітня 2002 року Київським РВ УМВС України в Донецькій області, в якому є штамп про розірвання шлюбу Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецька Донецької області 03.10.2006 року актовий запис №418, (інших штампів про шлюб не має) він довіряє ОСОБА_19 представляти його інтереси (т. 3 а.с. 95).

Відповідно до листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.03.2025 року №8631/9053-1-25/15.1 на виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2025 року повідомлено, що актового запису про розірвання шлюбу №418, складеного 03.10.2006 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , не виявлено.

Водночас повідомили, що перший та другий примірники актового запису про шлюб №495, складеного 29.06.1984 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ворошиловського району м. Донецька, залишилися на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим провести перевірку актового запису цивільного стану та підтвердити відповідність відомостей, зазначених у Реєстрі, даним паперового носія актового запису про шлюб не виявляється можливим.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення відносяться справи про встановлення факту розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 уклав шлюб з громадянкою ОСОБА_20 , який було зареєстровано Ворошиловським районним відділом державної реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, актовий запис про шлюб № 497, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та копією свідоцтва про укладання шлюбу Серія НОМЕР_9 (т.2 а.с. 79 -80, т.1 а.с. 142).

В судовому засіданні безспірно встановлено, та підтверджується листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.03.2025 року №8631/9053-1-25/15.1, актового запису про розірвання шлюбу №418, складеного 03.10.2006 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в Реєстрі не виявлено, а письмові документи залишилися на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим провести перевірку актового запису цивільного стану та підтвердити відповідність відомостей, зазначених у Реєстрі, даним паперового носія актового запису про шлюб не виявляється можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, а також ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України, й у такий перелік входить місто Донецьк.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", роз`яснено, що суди можуть встановлювати факт розірвання шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану.

У частині 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою.

Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях.

Відповідно до п. б ст.2.2.5 Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 № 1269/5 встановлено перелік відомостей про осіб, які розривають шлюб (чоловіка та дружину), які вносяться до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Серед іншого, до таких відомостей віднесено прізвище осіб, після розірвання шлюбу, підстава державної реєстрації розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 3 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час не можливо отримати документи про реєстрацію розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану, оскільки розірвання шлюбу відбулося на тимчасово окупованій території України та інформація не була внесена до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що оскільки вона отримала Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, а Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу згідно додатку 7 позивачем не надано, тому шлюб не був розірваний.

Оскільки, під час розгляду справи по суті факт реєстрації розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (актовий запис № 418 від 03.10.2006) знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними письмовими доказами.

Встановлення факту розірвання шлюбу має для заявника юридичне значення, оскільки від встановлення даного факту залежить виникнення, зміна та припинення її прав, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом, а відповідачка ОСОБА_3 як дружина мала б право на 1/2 частку майна придбаного в шлюбі та відповідно до ст.1241 ЦК України, обов`язкову частку майна, яке відповідно до заповіту ОСОБА_5 заповідав ОСОБА_2 .

Виходячи із вищевикладені суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту розірвання шлюбу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в період з лютого 2010 року по 17 квітня 2019 року, яка заявлена для визнання майна придбаного у цей період спільним сумісним майном, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Із такою заявою мають право звернутися: особи, стосовно яких був здійснений реєстраційний запис, члени їх сім`ї; законні представники неповнолітніх та недієздатних; спадкоємці померлих.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються Сімейним Кодексам України.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право.

Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст. 36 СК України).

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України тощо.

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

При цьому, факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 367/7714/16-ц, від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20, від 04.12.2023 у справі №543/563/22, від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя.

Однак будь-яких належних доказів, документів, які посвідчують їх спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем суду не надано (рахунки за комунальні послуги, договори оренди або купівлі нерухомості, які мають обох партнерів як власників або орендарів, фінансові документи: заяви про спільний банківський рахунок, податкові декларації, страхові поліси тощо, на яких обидва партнери вказані як подружжя чи подружжя, можуть бути використані в якості підтвердження, а сам по собі заповіт не є доказом проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд критично відноситься до показів свідків брата позивачки ОСОБА_21 , його дружини ОСОБА_7 та подруги позивачки ОСОБА_15 , допитаних у судовому засіданні, які вказували про факт проживання позивачки з померлим ОСОБА_5 з 2010 року, оскільки останні надані заінтересованими особами, та беззаперечно не підтвердили факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд також не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_17 , який знає історію знайомства і стосунків зі слів позивачки.

А свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 знайомі з позивачем та померлим з 2015 року та надавали покази щодо періоду часу з 2015 року.

Крім того суд бере до уваги що зазначений позивачем період спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини з лютого 2010 року не підтверджено жодними письмовим доказом по справі та до матеріалів справи не долучено жодної фотографії, які підтверджують факт її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з лютого 2010 року, а як вбачається із копії трудової книжки ОСОБА_5 та особисто ним заповненого 04.10.2013 року особового листа по обліку кадрів: з вересня 2009 року по жовтень 2010 року останній працював начальником відділу Шахта Бєлицька ДП Добропілля вугілля, м. Добропілля, а з листопада 2010 року по березень 2012 року помічник генерального директора ВАТ «Турбоатом» м. Харків, з березня 2012 по червень 2012 заступник генерального директора ВАТ «Київенерго» м. Київ, з вересня 2012 року по жовтень 2013 року керівник департаменту аналізу і управління ризиками безпеки дирекції з безпеки ТОВ «ДТЕК» м. Донецьк. З 01.10.2013 року переведений до ПАТ ДТЕК «Дніпрообленерго».

Також позивачем не надано письмових доказів щодо понесення витрат на поховання ОСОБА_5 . А як вбачається із долучених відповідачем доказів була здійснена кремація померлого ОСОБА_5 його донькою ОСОБА_4 , що підтверджується реєстраційною картою про кремацію № НОМЕР_10 .

З огляду на наведене, наявні докази в сукупності не дозволяють суду дійти висновку про наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю - тривалий факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування один про одного, придбання майна для спільного користування, участі у витратах щодо його утримання.

Крім того, щодо майна, придбаного в період спільного проживання, суд, ухвалюючи рішення покликається на правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, згідно якого Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна".

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).За обставин цієї справи: належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно); вимоги про встановлення юридичних фактів, зокрема, щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення; при розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Керуючись викладеним, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині позову не знайшли свого підтвердження та не є належним способом захисту прав особи, яка вважає себе власником майна, а тому не вбачає законних підстав для їх задоволення.

Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання майна, що набуте під час спільного проживання спільною сумісною власністю, то суд виходить з наступного.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З огляду на масив зібраних у справі доказів, судом не встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали як чоловік і жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент придбання 20 липня 2010 року ОСОБА_5 автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2009 року. Також позивач не надала жодного доказу, що зазначений автомобіль було придбано в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та не надано копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_5 .

Відповідачкою ОСОБА_3 до відзиву на позовну заяву надано платіжні доручення щодо перерахування ОСОБА_5 грошових коштів за кредитним договором за період з 22 липня 2010 року по 15 липня 2011 року.

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2009 року, державний номер НОМЕР_11 , спільною сумісною власністю.

Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки позивач не є стороною шлюбу та не є суб`єктом відносин Сімейного кодексу України, крім вимог позивача в частині ст.74 СК України, що свідчить що строк позовної давності сплинув, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково в частині встановлення факту розірвання шлюбу укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрований Ворошилівським відділом ЗАЦС м. Донецька 29.06.1984 року та який був розірваний відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецька Донецької області, 03.10.2006 року, актовий запис № 418, в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю суд не вбачає законних підстав для їх задоволення за недоведеністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, в порядку відшкодування судових витрат по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 420,40 грн.

Керуючись: ст.ст. 4,13,141,259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), треті особи: Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області (52400, Дніпропетровська область, смт Солоне, вул. Задернюка, буд.5, ЄДРПОУ: ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_12 ), про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту розірвання шлюбу та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - задовольнити частково.

Встановити факт розірвання шлюбу укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований Ворошилівським відділом ЗАЦС м. Донецька 29.06.1984 року та який був розірваний відділом реєстрації актів громадянського стану Київського району м. Донецька Донецької області, 03.10.2006 року, актовий запис № 418.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) судові витрати по справі в розмірі 420 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.П. Слюсар