УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 204/8247/22

провадження № 61-2683ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Пархоменка П. І., суддів Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чіп Ярослав Миколайович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року у складі судді Чудопалової С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

у цивільній справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання

та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського державного медичного університету про визнання угоди частково недійсною

постановив ухвалу про таке:

I. Короткий зміст позовних вимог

1. Дніпровський державний медичний університет (далі - позивач)звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 (далі - відповідач) витрати на навчання у розмірі

206 956,90 грн.,

2. Позов обґрунтований тим, що:

- ОСОБА_1 зарахований на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України;

- 01 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди та за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК) щодо свободи договору;

- згідно із наказом позивача від 19 червня 2019 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання;

- на виконання умов угоди ОСОБА_1 було направлено на роботу в розпорядження КЗ «Дніпровський ЦПМСД №7» ДОЗ Дніпропетровської ОДА, для роботи на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря;

- згідно із листом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 30 червня 2022 року відповідач звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки за направленням;

- відповідач не дотримав умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто відповідач порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання;

- розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням ним зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2018 року у сумі 206 956,90 грн за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2013 року по червень 2019 року, а також в інтернатурі позивача в період 2019-2021 років.

3. ОСОБА_1 у грудні 2022 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Дніпровського державного медичного університету, в якій просив визнати частково недійсною угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року, укладену між відповідачем та позивачем.

4. Позов обґрунтований тим, що:

- відповідач за зустрічним позовом згоди батьків на укладення угоди

не отримував, батьки укладення ОСОБА_1 вказаної угоди не схвалювали і не знали про цю угоду;

- характер правовідносин, які викладені в цій угоді, в частині зобов`язання відпрацювати позивачу за зустрічним позовом після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, та відшкодувати вартість навчання до бюджету у встановленому порядку в разі відмови їхати за призначенням, не дає підстав віднести вказаний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли його стороною є неповнолітня фізична особа, вказана угода з ним може бути укладена лише за згодою її батьків.

ІІ. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

5. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 23 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, первісний позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на навчання у розмірі 206 956,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

6. Задовольняючи позов Дніпровського державного медичного університету, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, що з урахуванням встановлених обставин справи слід розцінювати, як неналежне виконання взятих на себе цивільно-правових зобов`язань.

7. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки батьки ОСОБА_1 протягом встановлених законом строків не заявили претензії відповідачу за зустрічним позовом з приводу укладення їхнім сином угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року, з урахуванням того, що останній після досягнення повноліття не розірвав угоду, а навпаки, належним чином виконував умови даної угоди, прийнявши цим самим умови угоди, тому передбачених законом підстав для визнання вказаної угоди частково недійсною не має, а тому і підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні.

ІІІ. Короткий зміст касаційної скарги

8. 03 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Чіп Я. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Дніпровського державного медичного університету відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

9. Підставою касаційного оскарження представник позивача вказує

пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), посилаючись на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 303/5942/17, від 10 серпня 2020 року у справі № 522/1611/17.

10. Також зазначає, що суди проігнорували той факт, що на цей час відсутній порядок визначення розміру вартості навчання, що має бути відшкодований до державного бюджету.

Позивач не довів порушення відповідачем умов укладеної угоди в частині відмови випускника їхати за призначенням на роботу.

Вказує, що укладена спірна угода із позивачем, в якій передбачено обов`язкове трирічне відпрацювання за призначенням та відшкодування вартості навчання, суперечить актам цивільного законодавства та міжнародному праву. Відповідач укладав вказану угоду, будучи неповнолітнім та без згоди батьків, а тому вважає, що наведені підстави є достатніми для визнання такої угоди частково недійсною.

ІV. Мотиви, з яких Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

11. Верховний Суд робить висновки, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК.

12. Вказаною нормою ЦПК (див. пункт 11) передбачено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

13. В цьому випадку матеріали касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень свідчать про те, що доводи, наведені позивачем у скарзі, не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

14. Верховний Суд уже робив висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзіі суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

15. Мотивами, з яких суд дійшов такого висновку, є наступні.

Щодо первісного позову

16. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Державного закладу «Дніпропетровська державна медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 610-ОС від 11 серпня 2013 року до навчання було зараховано з 01 вересня 2013 студента першого курсу денної форми навчання за державним замовленням ОСОБА_1

01 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою № 210, за напрямом підготовки - лікувальна справа, згідно з умовами якої відповідач зобов`язався, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Дніпропетровському державному медичному університеті, після закінчення навчання в інтернатурі пропрацював у КЗ «Дніпровський ЦПМСД №7» на посаді лікаря-інтерна загальної практики лише один місяць, тобто взяті на себе зобов`язання не виконав.

17. Необхідність виконання належним чином взятих на себе зобов`язань, обов`язковість договору і наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтями 525, 526, 530, 610, 611 ЦК.

18. Суд апеляційної інстанції врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження №14-151цс20), яка виснувала що, вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання, судам слід керуватися тим, що між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівникам державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах (пункти 66-68). Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

19. Суди попередніх інстанцій при задоволенні первісного позову правильно врахували, що обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є порушенням права власності особи, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини такі суми відшкодування на користь держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

20. Обґрунтованими є висновки, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів).

21. ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2013 року, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

22. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2013 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки (відповідно до направлення на роботу) та необхідності відшкодування вартості його навчання у вищому навчальному закладі.

23. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

24. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на момент укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року йому було 17 повних років.

25. Відповідно до частини 2 статті 203 ЦК, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

26. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

27. Відповідно до частин першої та другої статті 222 ЦК правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

28. Разом з цим, абзацом другим частини першої статті 221 ЦК передбачено, що правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

29. Батьки ОСОБА_1 протягом встановлених законом строків не заявили претензії відповідачу за зустрічним позовом з приводу укладення їх сином угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року. Вказана претензія була подана батьком відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 13 грудня 2022 року, тобто після того, як вже справа перебувала на розгляді у суді. Тобто, в силу приписів частини першої статті 222 ЦК, вказаний правочин вважається батьками схваленим.

30. ОСОБА_1 після досягнення повноліття також не розірвав угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року, а належним чином продовжив виконувати умови даної угоди, у подальшому, закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» та отримав документ про вищу освіту, закінчив навчання в інтернатурі, де один місяць працював за направленням, та до грудня 2022 не звертався до суду із позовною заявою про визнання угоди частково недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, що розцінюються як схвалення угоди і батьками відповідача, і ним самим.

31. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові

від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц.

32. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог,обґрунтовано вважав, що оскільки батьки ОСОБА_1 протягом встановленого законом строку не заявили претензії відповідачу за зустрічним позовом з приводу укладення їхнім сином угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 210 від 01 вересня 2013 року, з урахуванням того, що останній після досягнення повноліття не розірвав угоду, а навпаки, належним чином виконував умови даної угоди, прийнявши цим самим умови угоди, тому передбачених законом підстав для визнання вказаної угоди немає, а тому і підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

V. Загальні висновки

33. Отже, висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду, на які представник відповідача послався у касаційній скарзі (див. пункт 9).

При цьому, справа № 303/5942/17 стосувалась визнання недійсним договору, укладеного із банком, а саме щодо укладення правочинів неповнолітніми особами лише за згодою батьків, де банк прийняв від такої особи анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг.

Справа № 522/1611/17 стосувалась визнання протиправним та скасування пункту 1.13 рішення Одеської міської ради про надання пільги щодо плати за землю.

34. Таким чином, викладені представником відповідача у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права і недотримання правових висновків Верховного Суду. По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права і направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

35. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК.

Керуючись статтями 258-261, 394 ЦПК, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чіп Ярослав Миколайович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у справі № 204/8247/22.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: П. І. Пархоменко

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков