Справа № 708/12/25
Провадження № 2/708/106/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Попельнюха А. О.,

з участю:

секретаря судових засідань Омельченко Ю. М.,

прокурора Бордуніс О. П.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів адвоката Мельника С. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Чигиринського районного суду Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Черкаської обласної прокуратури до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області, про визнання правочину недійсним та повернення земельної ділянки та

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Торопчин С. О. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 20.05.2024, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 1,0001 га з кадастровим номером :01:000:0579 (реєстраційний номер нерухомого майна 54) та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 .

В обґрунтування поданого позову зазначив, що прокурором встановлені підстави для здійснення представництва інтересів держави у суді під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000081 від 23.02.2024 за ч. 3 ст. 190 КК України.

Зокрема, СУ ГУНП в Черкаській області проводило досудове розслідування у даному кримінальному провадженні за фактом придбання, транспортування, зберігання та збуту незаконно виготовлених тютюнових виробів.

Під час досудового розслідування 15.05.2024 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 204 КК України. За наслідком проведення досудового розслідування 29.06.2024 обвинувальний акт направлений на розгляд до суду.

Ураховуючи наявність у санкціях ч. 2 ст. 199 та ч. 1 ст. 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна, органом досудового розслідування вживалися заходи для накладення арештів на належне підозрюваній майно.

Зокрема було встановлено, що ОСОБА_1 з 2014 року на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером :01:000:0579, площею 1,0001 га, яка розташована з адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради.

З метою забезпечення виконання вимог ч. 2 ст. 170 КПК України слідчим підготовлено та 16ю05ю2024 погоджено з прокурором клопотання пор накладення арешту на майно підозрюваної ОСОБА_1 , яке 20.05.2024 подано до Придніпровського районного суду м. Черкаси для розгляду по суті.

За результатами розгляду клопотання слідчий суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси ухвалою від 22.05.2024 (справа № 711/4023/24) відмовив у задоволенні клопотання слідчого, оскільки на час розгляду справи судом вказане майно підозрюваній ОСОБА_1 вже не належало.

Після цього слідчим було встановлено, що 20.05.2024 ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору належну їй земельну ділянку (кадастровий номер :01:000:0579) подарувала своїй матері ОСОБА_2 . Відповідно будучи обізнаною із можливими негативними наслідками у виді конфіскації майна за вироком суду на користь держави ОСОБА_1 вжила умисні дії щодо безоплатного відчуження такого майна.

За таких обставин прокурор вважає, що правочин, вчинений ОСОБА_1 , підтверджує вжиття нею заходів, спрямованих на зменшення об`єму належного їй майна з метою його приховування від звернення стягнення та завдання шкоди майновим інтересам держави, тому є фраудаторним правочином. Після відчуження спірного майна у відповідачки ОСОБА_1 відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення. Крім того, чоловік ОСОБА_1 також 20.05.2024 уклав договір дарування зі своєю матір`ю ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:1910.

Наведена сукупність обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду майновим інтересам держави, оскільки відчуження майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_1 . Наведені обставини слугували підставою звернення до суду, тому прокурор просить суд визнати недійсним договір дарування від 20.05.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0579 площею 1,0001 га, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 та стягнути із відповідачів понесені прокуратурою судові витрати.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 13.01.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого засідання, до участі у розгляді справи залучена третя особа ГУ ДПС у Черкаській області.

Також за клопотанням прокурора суд ухвалою від 13.01.2025 вжив заходи забезпечення позову.

Підготовче засідання 05.02.2025 було судом відкладено за клопотанням відповідачів, обґрунтованим перебуванням на лікарняному відповідачки ОСОБА_2 та не отриманням судом на дату проведення підготовчого засідання наданого відповідачами відзиву.

Засобами поштового зв`язку 06.02.2025 до суду надійшов спільний відзив відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на позовну заяву. У поданому відзиві проти його задоволення відповідачі заперечували. На обґрунтування наявних заперечень зазначили, що 04.04.2023 чоловіком відповідачки ОСОБА_1 . ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 040 000,00 грн, що за комерційним курсом долара до гривні на момент укладення договору становило 25 000,00 доларів США. Кошти на придбання вказаного домоволодіння відповідачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 набули за тривалий час за рахунок підприємницької діяльності та частково позичили у родичів. Зокрема грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США наприкінці 2022 року на придбання будинку позичила із власних заощаджень ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_1 . Однієї з істотних умов цієї позики було повернення коштів частинами в залежності від можливостей родини ОСОБА_5 . Відповідно на момент укладення договору купівлі-продажу будинку вони мали 20 500 доларів США, з яких 10 000 доларів США позичила ОСОБА_2 та мати ОСОБА_4 10 500,00 доларів США. Позику від ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 зафіксували шляхом складення розписки від 01.04.2023.

Відповідачці ОСОБА_1 з жовтня 2013 року на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,0001 га за кадастровим номером :01:000:0579, яка розташована у адмінмежах Матвіївської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Проте безпосереднім обробітком та розпорядженням земельною ділянкою ОСОБА_1 не займалася, оскільки з 2007 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_6 та постійно проживала разом із ним в м. Кам`янка. Крім того, вона не дуже розуміється у земельних та сільськогосподарських питаннях. За спільним рішенням ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_2 остання займалася питаннями щодо цієї земельної ділянки.

Згодом, під час отримання інформації про зміну правил проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період. На той час у чоловіка ОСОБА_1 була відстрочка, проте його неодноразово запрошували до РТЦК та СП для уточнення військово-облікових даних та проходження ВЛК. Вони із чоловіком були переконані, що після зміни правил проведення призову у нього не буде відстрочки від мобілізації.

Також, 29.11.2023 біля будинку за їх попереднім місцем проживання на ОСОБА_4 був скоєний напад двома місцевими мешканцями, які його побили, у зв`язку із чим за зверненням ОСОБА_7 зареєстровано кримінальне провадження. Після цього йому почали надходити анонімні погрози, які він та його дружина ОСОБА_1 сприймали як реальні. Тому їх родина почала аналізувати варіант зміни місця проживання із можливістю придбання житла у іншому населеному пункті. Проте на той момент вони ще не змоги навіть частково розрахуватися із боргами за отриманими позиками на придбання будинку і необхідних коштів родина не мала. Тому було запропоновано матері ОСОБА_4 подарувати їй будинок у м. Кам`янка, а матері ОСОБА_1 подарувати земельну ділянку. Приймаючи вказане рішення вони також ураховували суттєве зменшення розміру прибутків від підприємницької діяльності, на які родина розраховувала під час отримання позик. Оскільки матір ОСОБА_7 надала більшу суму позики рішення щодо дарування їй будинку було справедливим та доречним. Отримавши згоду матерів та укладення цих правочинів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з кінця квітня 2024 року намагалися потрапити до нотаріуса для здійснення таких нотаріальних дій, проте за місцем проживання вони це зробити не змогли, оскільки там працює лише один нотаріус, до якого була черга на декілька тижнів, тому вони знайшли нотаріуса у м. Сміла і 20.05.2024 оформили договір дарування будинку на ОСОБА_3 , а земельної ділянки на ОСОБА_2 .

За наведених обставин відповідачі вважають, що оскаржуваний правочин не порушує права та інтереси сторін договору, третіх осіб, твердження про наявний намір приховати майно від подальшого звернення на нього стягнення та завдання шкоди майновим інтересам держави не відповідають дійсності і є безпідставними, тому просили суд у задоволенні позову відмовити.

У наданій суду відповіді на відзив прокурор підтримав наведені у позовній заяві аргументи та додатково зазначив, що відповідачами не надані докази наявності реальних намірів вчинення оскаржуваного правочину до 15.05.2024 та докази неможливості його вчинення до моменту повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень та подання до суду клопотання про накладення арешту на майно.

Відповідачі надали суду заперечення, у яких зазначили, що наразі під арештом перебуває майно ОСОБА_4 , відповідно не все майно було відчужене.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 24.02.2025 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті.

Прокурор Бордуніс О. П. під час судового розгляду позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково суду пояснила, що у спірних правовідносинах відсутній державний орган, який уповноважений звертатися із такими позовами до суду, відповідно прокурор має повноваження ініціювати розгляд питання щодо майна, яке може бути предметом майбутньої конфіскації за наслідками судового розгляду кримінального провадження. Після відчуження земельної ділянки за безоплатним договором відповідачкою ОСОБА_1 на користь своєї матері ОСОБА_2 у неї не залишилося іншого майна, яке може бути конфісковано у випадку постановлення обвинувального вироку суду. Оскаржуваний правочин містить усі ознаки фраудаторності, відповідно підлягає визнанню недійсним за рішенням суду.

Відповідачка ОСОБА_1 під час судового розгляду проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні. Додатково пояснила суду, що вона не мала намірів приховувати майно, на момент укладення оскаржуваного договору обмежень щодо розпорядження належним їй майном не було. Для придбання власного житла вони позичили грошові кошти у матері її чоловіка та її матері. Грошові кошти у ОСОБА_2 у сумі 10 000,00 доларів США вона із чоловіком отримали у квартирі матері в м. Сміла у присутності свідка ОСОБА_8 , який також був присутній при їх перерахуванні. Грошові кошти надавалися купюрами по 100 та 50 доларів США. Необхідність укладення розписки обумовлена наявністю іншої доньки у ОСОБА_2 , сестри відповідачки ОСОБА_1 , та наявним характером спілкування між зятями ОСОБА_2 з метою недопущення у майбутньому непорозумінь. За усною домовленістю між ними грошові кошти у сумі 5 000,00 доларів США вони мали повернути матері до червня 2024 року. Іншу частину у розмірі 5 000,00 доларів США повернути сестрі ОСОБА_1 . Через збіг обставин, обумовлений зменшенням доходів, намірами змінити місце проживання та побоюванням, що її чоловіка можуть мобілізувати, вони вирішили шляхом укладення договорів дарування свого майна погасити борги. На момент укладення договору фактично погашено матері було 1 500,00 доларів США, земельна ділянка за їх згодою оцінена за ринковими цінами в 2 000,00 доларів США та після її дарування зарахована як часткове погашення боргу перед ОСОБА_2 . Пояснити суду чому на матір її чоловіка з метою погашення аналогічної заборгованості було подаровано майно, вартість якого істотно перевищує наявну заборгованість, натомість їй матері подарована земельна ділянка меншою вартістю, ніж розмір боргового зобов`язання, відповідачка ОСОБА_1 не змогла.

Відповідачка ОСОБА_2 під час судового розгляду проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні. Додатково пояснила суду, що вона дійсно за рахунок власних заощаджень позичила доньці ОСОБА_1 та її чоловікові ОСОБА_4 для придбання власного житла грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США. Передача грошових коштів відбувалася у неї вдома за місцем проживання у присутності свідка ОСОБА_8 , про що складена відповідна розписка. Грошові кошти були перераховані перед написанням розписки, купюри були номіналом по 100 та 50 доларів США. За наявною домовленістю повернути безпосередньо їй мали грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, та іншій її доньці сестрі ОСОБА_1 , ще 5 000,00 доларів США. Такий спосіб повернення був визначений нею, оскільки вона таким чином вирішила розподілити між своїми доньками власні заощадження та подарувати їм у рівних частках. На момент укладення договору дарування фактично була погашена частина позики у розмірі 1 500,00 доларів США, земельну ділянку вони оцінили у розмірі 2 000,00 доларів США. Вона на такий варіант погодилася, оскільки фактично самостійно займалася питаннями щодо утримання цієї ділянки з моменту набуття її донькою у власність. Зокрема укладала договори оренди та отримувала платежі за договором. Також під час судового розгляду відповідачка повідомила, що є суб`єктом декларування та щорічно подає майнові декларації до НАЗК. Проте наявність у неї заощаджень, наявність боргових зобов`язань та зміну їх розміру у зв`язку із частковим погашенням боргу вона ніколи не декларувала, повідомлення про істотні зміни майнового стану, пов`язані із наданням позики, до НАЗК не подавала. Необхідність складення такої розписки обґрунтувала її бажанням з метою уникнення у майбутньому суперечок між її доньками та між зятями, оскільки зяті не мають дружнього спілкування. Також зазначила, що розписки на підтвердження факту часткового погашення боргу вона не надавала.

Представник відповідачів адвокат Мельник С. А. під час судового розгляду проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. Суду пояснив, що укладення договору жодним чином не було обумовлено наміром уникнути конфіскації, а є наслідком збігу ряду обставин, які фактично змусили укласти цей договір. Зокрема була наявна заборгованість перед матерями ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . У свою чергу ОСОБА_4 став потерпілим внаслідок протиправних дій місцевих мешканців, за яких йому достеменно відомо про їх схильність до вчинення різного роду протиправних дій, у тому числі вимагання, внаслідок чого інші місцеві мешканці міста Кам`янка відмовлялися на їх користь від власного майна, у тому числі нерухомого. Також укладенню договору передувало істотне зниження прибутків від власної підприємницької діяльності та прогнозовані зміни у законодавстві з питань мобілізації, внаслідок чого у ОСОБА_4 було переконання про можливу його мобілізацію до лав ЗСУ, внаслідок чого він не зміг би в оперативному режимі вирішувати питання, пов`язані із можливим розпорядженням належним йому майном. Твердження про відсутність іншого майна, на яке може бути звернено стягнення не відповідає дійсності, оскільки під час досудового розслідування кримінального провадження органом досудового розслідування був вилучений належний ОСОБА_4 транспортний засіб та грошові кошти.

Третя особа ГУ ДПС у Черкаській області участь уповноваженого представника у судовому розгляді справи не забезпечила.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_8 надав суду показання, якими підтвердив свою особисту присутність під час передачі грошових коштів ОСОБА_2 її доньці ОСОБА_1 та чоловікові доньки ОСОБА_4 . Щодо цих обставин пояснив, що ОСОБА_2 зателефонувала та попросила бути присутнім під час цього як незалежну та незаінтересовану особу. Таке прохання було обумовлено їх довготривалим знайомством та наявністю дружніх стосунків. У його присутності були перераховані грошові кошти та складена розпису, яку і він як свідок підписав. Грошові кошти передавалися купюрами по 100 доларів США на загальну суму 10 000,00 доларів США. Грошові кошти передавалися для придбання будинку відповідачкою та її чоловіком у місті Кам`янка. Визначений строк позики був близько одного року, повернути безпосередньо ОСОБА_2 мали половину.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_4 надав суду показання, якими підтвердив, що відповідачка ОСОБА_1 є його дружиною, відповідачка ОСОБА_2 тещею. Також зазначив, що вони із дружиною протягом тривалого часу проживали разом із його матір`ю у належному їй будинку, проте планували придбати власне житло. Через зміну вартості житла у бік збільшення вони із дружиною у 2023 році прийняли рішення придбати будинок. Проте власних заощаджень їм не вистачало, у зв`язку із чим вони попросили у своїх матерів позичити кошти. На момент придбання у них із дружиною ОСОБА_1 було близько 10 000 доларів США власних заощаджень, і ще по 10 000 доларів США вони позичили у матерів. ОСОБА_2 вирішили написати розписку з метою уникнення подальших непорозумінь у родині, оскільки у ОСОБА_2 є ще одна донька, і вона планувала ці власні заощадження розподілити між ними порівну. Грошові кошти отримували у неї вдома купюрами номіналом по 100 доларів США, про що склали розписку у присутності свідка. У квітні 2023 року придбали будинок.

Згодом у ОСОБА_4 був конфлікт із власниками ринку, на території якого він проводив підприємницьку діяльність. Під час конфлікту він отримав тілесні ушкодження, проходив курс лікування. Згодом було розпочато кримінальне провадження, у якому він є потерпілим. Проте збіг різних обставин, а саме суттєве зменшенні прибутку від підприємницької діяльності, погрози з боку власників ринку, острах подальших протиправних дій щодо нього, які могли бути пов`язані із вимаганням та побоювання щодо подальшої можливої мобілізації свідка до лав ЗСУ, обумовили необхідність прийняття рішення про закриття боргових зобов`язань. Своїм матерям вони запропонували у рахунок погашення боргу переоформити будинок на його матір, а земельну ділянку ОСОБА_1 на її матір. ОСОБА_10 вартість такої ділянки вони визначили у сумі 2 000 доларів США і до цього погасили 1 500 доларів США. Після переоформлення земельної ділянки борг залишився. Також свідок зазначив, що на момент укладення договорів у його мати, і мати дружини відповідачка у справі ОСОБА_2 , були обізнані із наявністю кримінального провадження, у якому йому та ОСОБА_1 були вручені повідомлення про підозру.

Заслухавши учасників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Першочергово суд аналізує наявність у прокурора правових підстав для звернення із даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтереси держави».

У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, атому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Під час розгляду справи судом встановлено, що СУ ГУНП в Черкаській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000081 від 23.02.2024 за фактом придбання, транспортування, зберігання та збуту незаконно виготовлених тютюнових виробів.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 199, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 204 КК України 29.06.2024 направлений для розгляду до Кам`янського районного суду Черкаської області та перебуває на розгляді у суді.

У санкціях ч. 2 ст. 199 та ч. 1 ст. 209 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Конфіскація майна - це додаткове покарання, що передбачає примусове безоплатне вилучення у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч. 1 ст. 59 КК України). Конституція України (ст. 41) проголошує, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340 «Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним» кошти, одержані від реалізації майна, конфіскованого за рішенням суду, та іншого майна, що переходить у власність держави, крім вилученого митними органами майна, щодо якого винесено рішення суду про конфіскацію, та коштів зазначених у п. 3 цієї постанови, зараховуються до державного бюджету з вирахуванням сум комісійної винагороди, що надається підприємству, установі, організації, якій доручається розпоряджатися майном згідно з укладеною угодою.

За таких обставин у разі ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 та набрання ним законної сили, він підлягає обов`язковому виконанню, у тому числі і щодо додаткового покарання - конфіскації майна.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції»; рішення від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України»).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України»).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції.

Отже, інтерес держави у вказаних правовідносинах полягає у забезпеченні виконанні вироку суду шляхом конфіскації майна на користь держави.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 53 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

З аналізу положень ч. ч. 4. 5 ст. 53 ГПК України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» слідує, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила: прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Черкаська обласна прокуратура зверталася з листом від 10.12.2024 до Головного управління ДПС у Черкаській області щодо вжиття заходів реагування представницького характеру.

У відповіді Головного управління ДПС у Черкаській області від 19.12.2024 зазначено, що згідно з підп. 20.1.20 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду, в тому числі подавати позови до підприємств, установ організацій та фізичних осіб щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами. До кола таких правочинів належать, зокрема, правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.

З огляду на викладене, у Головного управління ДПС у Черкаській області відсутні підстави для вжиття заходів з метою визнання договору дарування від 20.05.2024 недійсним.

За таких обставин наявні підстави стверджувати, що суб`єкт, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у даних правовідносинах, відсутній, що становить виключний випадок, коли прокурор має не тільки право, але й обов`язок звернутися до суду для захисту інтересів держави.

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку, що Черкаська обласна прокуратура наділена повноваженнями у спірних правовідносинах на звернення до суду із позовною заявою в інтересах держави самостійно.

Щодо суті наявного спору суд ураховує таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. З ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді; коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №759/24061/19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни /встановлення /припинення прав взагалі).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні І обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Отже, укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем може відбутися з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд у постанові від 24.07.2019 по справі № 405/1820/17 врахував, що: і відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

До аналогічний висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04.12.2024 у справі № 461/7568/18, від 29.11.2024 у справі № 174/793/23.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;?

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає;

- цей стан не задовольняє інших суб`єктів;

- для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов;

- настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи;

- інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення у правозастосовчій практиці Верховного Суду (постанови від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, від 16.02.2023 № 903/877/20).

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. З ст. 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у-справі № 755/17944/18).

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено та визнано сторонами, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Чигиринського районного управління юстиції Черкаської області 02.08.2014 набула право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0579, розміром 1,0001 га, що розташована за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради.

Також суд вважає доведеним та встановленим, що матір`ю ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.05.2024 між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0579, розміром 1,0001 га, що розташована за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 1457. Набуття відповідачкою права власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підтвердження чого надана відповідна інформація.

З наданого суду витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань установлено, що 02.06.2023 до ЄРДР були внесені відомості щодо вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК України. У попередньому викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено, що ОСОБА_4 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_1 упродовж 2023 року за місцем проживання та на території ринку в м. Кам`янка Черкаської області придбавали, транспортували, зберігали та збували незаконно виготовлені тютюнові вироби.

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 199, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 204 КК України. Також 15.05.2024 відповідачка ОСОБА_1 була допитана у статусі підозрюваної, проте вона надавати показання відмовилася на підставі ст. 63 Конституції України.

Органом досудового розслідування до Придніпровського районного суду м. Черкаси 20.05.2024 подано клопотання про накладення арешту на майно підозрюваної ОСОБА_1 , а саме на належну їй земельну ділянку, необхідність подання якого обумовлено наявністю можливості застосування до неї за наслідками розгляду кримінального провадження обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна.

За наслідками розгляду цього клопотання ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Старікової М. М. від 22.05.2024 у його задоволенні було відмовлено. Підставою відмови у задоволенні клопотання слідчим суддею зазначено встановлення під час його розгляду, що станом на момент розгляду справи власником земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0579, розміром 1,0001 га, що розташована за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради, є ОСОБА_2 .

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку, що дійсною метою вчинення спірного правочину безпосередньо після набуття ОСОБА_1 статусу підозрюваної особи у кримінальному провадженні був намір приховати майно для унеможливлення його подальшої конфіскації. Такі висновки суду обґрунтовані тим, що після ознайомлення зі змістом повідомленої підозри 15.05.2024 (середа) відповідачка усвідомила можливість та реальність у випадку постановлення судом обвинувального вироку щодо неї застосування обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації належного їй майна. У зв`язку із чим у терміновому порядку було прийнято рішення про відчуження усього належного майна, яке ще не перебуває під заборонами та арештами та 20.05.2024 (понеділок) був посвідчений оскаржуваний правочин.

Твердження відповідачів щодо наміру таким чином погасити наявні боргові зобов`язання суд оцінює критично, оскільки сам факт наявності заборгованості у визначеному відповідачами розміру. Наведене обґрунтовується встановленими судом розбіжностями у версіях учасників та наданих ними і свідками поясненнями з урахуванням наданих доказів.

Зокрема, у спільному відзиві на позовну заяву відповідачі зазначили, що ОСОБА_2 позичила грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США наприкінці 2022 року, а 01.04.2023 була складена розписка. Натомість у судовому засіданні відповідачі та свідки стверджували, що грошові кошти передавалися та перераховувалися безпосередньо перед написанням розписки, тобто 01.04.2023. Також з невідомих причин учасники процесу передачі коштів бачили купюри різного номіналу, а саме допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , стверджували, що усі купюри були номіналом по 100 доларів США, натомість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стверджували про наявність також купюр номіналом по 50 доларів США.

Фактично недоведеним залишився факт наявності у ОСОБА_2 фінансової можливості надання позики. Такі висновки суду базуються на визнаному відповідачкою ОСОБА_2 під час судового розгляду факту її належності до суб`єктів декларування своїх доходів та майнового стану, зокрема протягом періоду можливого надання позики та її можливого часткового погашення, суттєвих змін майнового стану. Відповідно протягом вказаного періоду вона зобов`язана була відображати наявність заощаджень у визначеному розмірі, суттєві зміни майнового стану після надання їх у позику, та зазначати у подальшому залишок заборгованості з урахуванням її часткового погашення.

Також неспроможною на переконання суду є версія щодо необхідності переоформлення прав на належне подружжю ОСОБА_5 майно через побоювання за власне життя, здоров`я та з метою його захисту щодо можливих протиправних дій третіх осіб. Зокрема, аналізуючи таку версію суд ураховує, що конфлікт, під час якого ОСОБА_4 були нанесені тілесні ушкодження мав місце 29.11.2023. Натомість у домоволодінні по АДРЕСА_1 відповідачки ОСОБА_1 зареєструвала власне місце проживання 21.05.2024, тобто майже через 6 місяців після подій, які за їх твердженням були підставою для хвилювань та побоювань, а також фактично на наступний день після відчуження цього житлового будинку. Що на переконання суду не є логічним.

Твердження щодо наявності майна, на яке може бути конфісковане за рішенням суду у випадку постановлення обвинувального вироку судом, а саме автомобіля та грошових коштів, суд оцінює критично, оскільки наведене майно було вилучено відразу після проведення огляду місця події і на нього були накладені арешт згідно визначено Кримінальним процесуальним кодексом України процедури, відповідно власник був відразу позбавлений можливості користуватися таким майном, а згодом і розпоряджатися ним не залежно від його волі.

Одночасно аналізуючи доводи учасників суд ураховує, що ОСОБА_4 є чоловіком відповідачки ОСОБА_1 , у свою чергу ОСОБА_2 є її матір`ю, відповідно вони усі мають спільну зацікавленість у збереженні майна родини ОСОБА_5 . Тому показання свідка ОСОБА_4 у цій частині суд не враховує при ухваленні рішення.

Щодо показань свідка ОСОБА_8 судом установлені підстави для їх критичної оцінки, оскільки з наведених судом вище підстав такі показання суперечать доводам відповідачів та наявним у матеріалах справи письмовим доказам.

Аналізуючи наведене у сукупності суд дійшов висновку, що оспорюваних правочин є фраудаторним, оскільки його учасники діяли недобросовісно, за своєю правовою природою він є безоплатним, вчинений на користь близької особи (матері), під час його вчинення учасники зловживали своїми правами, метою його вчинення було приховування належного ОСОБА_1 майна від можливої майбутньої конфіскації, про що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Належним способом захисту права та інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17).

У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1 158/16-ц.?

Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Також, абз. З ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За таких обставин суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання недійсними оскаржуваного фраудаторного правочину дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі якого останньою набуто та зареєстровано право па спірний об`єкт нерухомості, призведе до припинення цих прав та відновлення права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно. Як наслідок, за рахунок цього майна держава матиме можливість звернути стягнення на майно у випадку прийняття відповідного судового рішення.

Обраний спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17 виснував, то способом захисту цивільних прав та інтересів, у правовідносинах щодо визнання недійсних договорів, зокрема, фраударних правочинів, також може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відновлення становища, яке існувало до порушення, має місце у випадку, коли припинення порушення суб`єктивного права недостатньо, а необхідно поновити порушене право у повному обсязі відновити становище. Такий спосіб захисту застосовується у правовідносинах щодо визнання правочину недійсним.

Оскільки, визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом, тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.

За наведених обставин суд погоджується із доводами прокурора щодо необхідності застосування наслідків визнання недійсним оскаржуваного договору шляхом повернення попередньому власнику земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0579 площею 1,0001 га, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Указаний спосіб захисту є ефективним для захисту порушеного права держави у спірних правовідносинах.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідачів.

Загальна сума судового збору складається зі сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також за клопотання про забезпечення позову, яке судом було задоволено, і становить 6 056,00 грн. Вказана сума сплаченого судового збору підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача по 3 028,00 грн з кожної.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ураховуючи, що учасниками справи не було подано вмотивованого клопотання про скасування застосованого ухвалою суду від 13.01.2025 заходу забезпечення позову, тому даний захід забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131-1 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. ст. 3, 13, 202-204, 215, 234, 717-719, 722 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 28, 43, 49, 76-83, 89, 141, 185, 258, 259, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Задовольнити позов Черкаської обласної прокуратури до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області, про визнання правочину недійсним та повернення земельної ділянки.

Визнати недійсним договір дарування від 20.05.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 1457.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0579 площею 1,0001 га, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Черкаський р-н, адмінмежі Матвіївської сільської ради (реєстраційний номер нерухомого майна 54) ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.).

Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Чигиринського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники та їх адреси:

Позивач: Черкаська обласна прокуратура (, місцезнаходження: Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, бул. Шевченка, буд. 286);

Відповідачка: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстр.: АДРЕСА_1 );

Відповідачка: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстр.: АДРЕСА_2 );

Представник відповідачів: адвокат Мельник Сергій Анатолійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 7, видане Радою адвокатів Кіровоградської області 21.06.2013, адреса робочого місця: Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Кам`янка, пров. Петра Дорошенка, буд. 6);

Третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області (, місцезнаходження: Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, вул. Хрещатик, 225).

Суддя Андрій ПОПЕЛЬНЮХ