Дата документу 02.04.2025 Справа № 336/7419/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7419/24
Провадження №22-ц/807/693/25
Головуючий в 1-й інстанції Боєв Є.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кравцов С.І. звернувся до суду із позовом до ТДВ «Страхова компанія «Кредо» про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 15 вересня 2021 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Dacia Sandero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Н-31 Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка зі сторони м. Дніпро в напрямку м. Решетилівка на 11 км 700 м вказаної автодороги, не вибрав безпечної швидкості свого руху, щоб мати можливість постійно контролювати свій рух, в результаті чого, під час обгону вантажного автомобіля, не впорався з керуванням та після закінчення обгону виїхав на праве узбіччя по напрямку свого руху, а в послідуючому на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку. В заданій дорожній обстановці в діях водія автомобіля Dacia Sandero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачаються невідповідність з вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. Цивільно-правова відповідальність водія Dacia Sandero реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ «СК «КРЕДО» за полісом №ЕР 202434004. На час ДТП автомобіль Dacia Sandero реєстраційний номер НОМЕР_1 , належав ОСОБА_3 . 23 вересня 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено ТДВ "СК "Кредо" про подію, що має ознаки страхового випадку та подано до ТДВ "СК "Кредо" заяву на виплату страхового відшкодування, з відповідними додатками до вказаної заяви, зокрема реквізитів для перерахування страхової виплати. 29 листопада 2021 року Полтавською обласною прокуратурою було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000616 від 16.09.2021 за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю підозрюваного. Станом на 26.07.2024 ТДВ "СК "Кредо" не відшкодувала ОСОБА_1 жодних матеріальних збитків по факту дорожньо-транспортної пригоди, що мала місця 15.09.2021. Зі звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу від 21.04.2022 вбачається, що сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу більше ринкової вартості. Відповідно до умови (а) вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження - 255 557,60 грн. (арк. 13 звіту). Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, внаслідок пошкодження належного позивачу транспортного засобу, у розмірі 255 557,60 грн. в судовому порядку. Крім страхового відшкодування, представник позивача на підставі ст. 625, 992 ЦК України, 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 252 494,89 грн.; 3% річних у розмірі 19 963, 29 грн.; інфляційні втрати в розмірі 98 918,08 грн. у зв`язку з із порушенням відповідачем сплати грошового зобов`язання, що розраховані за період з 23 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування в розмірі 130 000 гривень; три проценти річних у розмірі 10 161,37 грн., інфляційні втрати у розмірі 50 318,91 гривень, пеню у розмірі 128 442,33 гривень, судовий збір у розмірі 3189,21 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 12 717,50 гривень, а всього 334 829,32 (триста тридцять чотири тисячі вісімсот двадцять дев`ять гривень 32 коп.).

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати в частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позову відмовити, відповідно змінити розподіл судових витрат на правничу допомогу та по сплаті судового збору.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності до вимог по стягненню пені. Витрати на правничу допомогу заявлені до стягнення позивачем є необґрунтовано завищеними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кравцова С.І., зазначив, що апеляційна скарга ТОВ «СК «Кредо» є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування апелянт не навів. Просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ТОВ «СК «Кредо» витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач станом на 15.09.2021 був власником автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 виданого 06.11.2019 вказана обставина визнається всіма учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як вбачається із постанови прокурора Полтавської обласної прокуратури Л. Падалюк про закриття кримінального провадження від 29.11.2021, 15 вересня 2021 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем Dacia Sandero, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Н-31 Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка зі сторони м. Дніпро в напрямку м. Решетилівка на 11 км 700 м вказаної автодороги, не вибрав безпечної швидкості свого руху, щоб мати можливість постійно контролювати свій рух, в результаті чого, під час обгону вантажного автомобіля, не впорався з керуванням та після закінчення обгону виїхав на праве узбіччя по напрямку свого руху, а в послідуючому на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку. В заданій дорожній обстановці в діях водія автомобіля Dacia Sandero реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачаються невідповідність з вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. Кримінальне провадження № 0000616 від 16.09.2021 за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю підозрюваного.

Цивільно-правова відповідальність водія Dacia Sandero реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ «СК «КРЕДО» за полісом №ЕР 202434004, що підтверджується роздруківкою відомостей, отриманих від сервісу перевірки чинності полісу внутрішнього страхування МТСБУ.

З 23.09.2021 позивач та його представник неодноразово зверталися до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування, запитами щодо причин нездійснення виплати, однак відповідачем вказані звернення проігноровано.

Частково задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахувавши розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із змінами, внесеними Розпорядженням цього ж центрального органу виконавчої влади від 09.04.2019 № 538, визначив суму страхового відшкодування в розмірі 130 000,00 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 . Окрім того, суд першої інстанції в порядку статті 625 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача за період з 23 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року: три проценти річних у розмірі 10 161,37 грн., інфляційні втрати у розмірі 50 318,91 грн. та пеню згідно з пунктом 36.5 статті 36 Закону України № 1961-IV у розмірі 128 442,33 грн. відповідно до розрахунку наданого позивачем, однак виходячи із розміру заборгованості зі сплати страхового відшкодування 130 000 гривень. Судові витрати стягнуто у розмірі пропорційно задоволеним вимогам позову.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції в повній мірі з огляду на таке.

Згідно ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У відповідності до ст.990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, особа розраховує на те, що у разі настання страхового випадку її майнові інтереси будуть захищені шляхом здійснення страховою організацією виплати на користь потерпілої особи у межах страхових сум (ліміту відповідальності), визначених таким договором.

Цивільно-правова відповідальність водія Dacia Sandero реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ «СК «КРЕДО» за полісом №ЕР 202434004, що підтверджується роздруківкою відомостей, отриманих від сервісу перевірки чинності полісу внутрішнього страхування МТСБУ.

Між тим, умови страхового полісу, зокрема щодо меж страхових сум (ліміту відповідальності), франшизи тощо не встановлені судом на підставі наданих доказів.

Утім Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із змінами, внесеними Розпорядженням цього ж центрального органу виконавчої влади від 09.04.2019 № 538, установлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 130 000 гривень на одного потерпілого.

Вказаний ліміт відповідальності був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування у розмірі, що дорівнює ліміту відповідальності, тобто 130 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, а також зауважує, що рішення суду в частині стягнення страхового відшкодування у зазначеній сумі відповідачем не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно по п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний прийняти рішення та здійснити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Таким чином, Відповідач має сплатити Позивачу страхове відшкодування з врахуванням індексу інфляції, 3% річних та пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до рішення суду з відповідача стягнуто зокрема: три проценти річних у розмірі 10 161,37 грн., інфляційні втрати у розмірі 50 318,91 гривень, пеню у розмірі 128 442,33 гривень.

Скаржник за текстом апеляційної скарги погоджується із розміром стягнутої суми інфляційних втрат. Розмір 3% річних зазначає із розрахунку 10144,53 грн., на відміну за суму стягнуту за рішенням суду 10161,37 грн. Між тим, враховуючи, що у прохальній частині рішення скаржник просить змінити лише розмір пені за рішенням суду, колегія суддів доходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат не оскаржується.

Що стосується розміру пені, то відповідач зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано заяву про застосування строку позовної давності в цій частині вимог, і з приводу цього слід зазначити наступне.

Відповідно до Постанови ВП ВС від 12.12.2018 по справі № 367/2259/15-ц (14-333цс18): за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

20.12.2024 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача за довіреністю Чарваєва Аліна Олегівна надала заяву про поновлення процесуального строку разом із відзивом (вхідна реєстрація 23.12.2024). Відзив зокрема містив заяву про застосування строків позовної давності відносно вимоги щодо стягнення пені.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву залишено без задоволення. Відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на позовну заяву ОСОБА_1 , з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (далі ТДВ «СК «Кредо»), про стягнення суми страхового відшкодування залишено без розгляду.

Зазначена ухвала відповідачем оскаржена не була, набрала законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів позбавлена можливості розглядати питання щодо застосування до вимог про стягнення пені строків позовної давності, і вимоги апеляційної скарги в цій частині слід залишити без задоволення.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та витрат на правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої інстанції розраховано відповідно до розміру задоволених вимог позову, і оскільки суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни такого розміру, вказані судові витрати також зміні не підлягають.

З приводу витрат позивача на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано до відзиву на апеляційну скаргу договір про надання професійної правничої допомоги №05-02/2025 від 28.02.2025 року; акт здачі- прийняття виконаних робіт від 11.03.2025 року на суму 15000,00 грн.; платіжну інструкцію від 07.03.2025 року на суму 15000,00 грн.; ордер серія ВЕ №1147692, відповідно до якого адвокат Кравцов С.І. надає правничу допомогу ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000,00 грн.

Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність таких вимог та необхідність вирішення питання щодо їх відшкодування.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Зважуючи на складність справи, участь адвоката в судовому розгляді, ціну позову, категорію справи, а також співмірність та пропорційність як одних із основних засад цивільного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати позивачу витрати на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова