РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2025 року м. Мукачево Справа №303/9664/24

2/303/443/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Івашко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», на підставі якого просив:

1. Зобов`язати Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» здійснити перерахування суми 388000,00 грн на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК» Довіра та гарантія», отриманих на підставі платіжних доручень від 15.11.2012 №18, від 18.01.2013 №2, від 20.03.2013 №3 (надалі Платіжні доручення) на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2012 року у справі №0707/409/2012.

2. Виконавче провадження закрити, так як він виконав рішення суду, яке підтвердив департамент ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК».

3. У зв`язку з винесенням постанови про арешт транспортних засобів, віддати їх воїнам АТО.

4. Визнати постанову ВП №46905798 неправдивою (помилковою).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач виконав рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2012 року по справі №0707/409/2012, на підставі якого з нього та його дружини ОСОБА_2 було солідарно стягнуто заборгованість за кредитними договорами на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль».

За доводами позивача, на виконання зазначеного рішення суду він (як власник фермерського господарства «МИРОН») здійснив три платежі (15.11.2012, 18.01.2013, 20.03.2013) за реквізитами АТ «Райффайзен Банк Аваль», які були вказані в рішенні суду. Однак у жовтні 2021 року дізнався, що новим кредитором за його кредитним договором та іпотекодержателем є ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Доводячи підставність заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що хоч кошти він і сплатив відповідачу за неактуальними реквізитами, однак такі фактично отримані банківською установою, але не зараховані на погашення заборгованості. На думку позивача, відповідач, під час відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», приховав здійснені ним платежі, що свідчить про його недобросовісну поведінку, оскільки після фактичного переказу коштів заборгованість досі не списана.

На підставі ухвали суду від 4 березня 2025 року було відмовлено у відкритті провадження, в частині позовних вимог про закриття виконавчого провадження (друга вимога), передачі арештованих транспортних засобів (третя вимога), визнання постанови ВП №46905798 неправдивою, помилковою (четверта вимога).

Щодо першої позовної вимоги - провадження у справі було відкрито.

17 березня 2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки за період листопад 2012 березнь 2013, кошти за вказаними позивачем платіжними дорученнями до банківської установи не надходили.

Позивач на свій власний розсуд вирішив сплатити кошти на дебіторський рахунок 3519318, що був зазначений в «шапці» позовної заяви за вих. № 007-114-1/8-5397 від 30.11.2011 року, який було закрито 02.04.2012 року, та який не був рахунком для погашення заборгованості за кредитом.

Також представник відповідача звертає увагу на те, що належними доказами підтвердження здійснення платіжних операцій є банківські виписки. Банки, агенти банків та учасники платіжних систем, які приймають готівку (у тому числі за допомогою платіжних пристроїв) для подальшого її переказу, зобов`язані, забезпечити створення архівів електронних документів (збереження інформації про прийняту готівку, реєстри тощо) та контроль за їх цілісністю, захист цих документів (у тому числі криптографічний) під час їх зберігання та передавання від платіжних пристроїв до системи автоматизації банку відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

За таких обставин, відповідач вважає, що надані позивачем платіжні доручення та лист ПАТ «Терра Банк» за вих. № 46-82/18640 від 27.12.2021 року, лист ПАТ «Терра Банк» за вих. № 46-94/18730 від 28.12.2021 року є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами на підтвердження здійснення платіжних операцій, а саме перерахування на рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів на загальну суму 388 000,00 грн.

Крім того, АТ «Райффайзен Банк» не є неналежним відповідачем по справі, оскільки не здійснював платежі на підставі Платіжних доручень, оскільки такі банківські операції були вчинені ПАТ «Терра Банк».

Також представник відповідача звертає увагу на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, а також пропустив строк звернення до суду, у зв`язку з чим, просить застосувати до позовної вимоги наслідки спливу строку позовної давності.

У судове засідання учасники судового розгляду справи не з`явилися.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності на підставі письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. До заяви долучено «вступне слово в порядку ст. 227 ЦПК», в якому звертається увага на недобросовісну поведінку відповідача, а також те, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи.

Від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні. Таке клопотання суд відхиляє.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У поданому на розгляд суду клопотанні представником відповідача зазначено, що позиція банківської установи залишається незмінною та викладена у поданому суду відзиві.

Таким чином, наявні у матеріалах справи докази дають суду об`єктивну можливість розглянути позов по суті, без фактичної присутності у судовому засіданні представника відповідача.

Крім того, судова повістка, якою представник позивача обґрунтовувала неможливість участі в судовому засіданні по справі 03.04.2025 адресована ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а не їй особисто, як представнику вказаної банківської установи.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахування коштів отриманих на підставі відповідних платіжних доручень на користь третьої особи ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (яка не є учасником справи), в якості виконання судового рішення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2012 року по справі №0707/409/2012 присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль в особі Закарпатської обласної дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль, заборгованість по кредитних договорах №014/02-2/223-М від 07 липня 2006 року та №014/02-7/331-М від 23 серпня 2007 року у розмірі 386 855 грн. 80 коп.

Розірвано дію кредитних договорів №014/02-2/223-М від 07 липня 2006 року та №014/02-7/331-М від 23 серпня 2007 року укладених між Публічним акціонерним товариством „Райффайзен Банк Аваль в особі Закарпатської обласної дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль в особі Закарпатської обласної дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль 2823 грн судового збору (а.с. 11-13).

Рішення суду набуло законної сили 28.02.2012.

21.06.2012 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Хриптою О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №33178974) з виконання виконавчого листа №409, виданого 25.03.2012 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з боржника ОСОБА_1 386855,80 грн на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 17).

Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №388657, фермерське господарство «Мирон» було зареєстровано як юридична особа 18.08.2005 року, ідентифікаційний код 33379235, місцезнаходження юридичної особи: 89632, Закарпатська область, Мукачівський район, с.Бобовище, вул. Кірова 8 А (а.с. 14).

В матеріалах справи містяться копії платіжних доручень №18 від 15.11.2012, №2 від 18.01.2013, №3 від 20.03.2013 (а.с. 15-16), про перерахування платником - ФГ «МИРОН» (код 33379235) отримувачу - АТ «Райффайзен Банк Аваль» (код 22090417) коштів на загальну суму 388000,00 грн.

Банком платника в Платіжних дорученнях зазначено: ПАП «ТерраБанк» у м. Мукачево, код банку 380601, дебет рах. № 0060.

Банком отримувача вказано: Закарпатську обласну Дерекцію АТ «Райффайзен Банк Аваль», код банку 312345, кредит рах. № 3519318.

Призначення платежу: «згідно рішення суду від 17.02.2012 р. справа №0707/409/2012 погашення кредиту №014/02-2/-223-М від 07.07.2006 р.».

27.12.2014 року головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Хриптою О.О. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (ВП №33178974), оскільки стягувач не здійснив авансування витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 18).

У листі РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 03.03.2015 №1031 зазначено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, незавершених виконавчих проваджень стосовно ОСОБА_1 на виконанні у відділі державної виконавчої служби не перебуває (а.с.19).

Однак, 10.03.2015 головним державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Хрипотою О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №46905798) з примусового виконання виконавчого листа №0707/409/2012, виданого 23.03.2012 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 389678,80 грн на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.21).

У відповідь на звернення позивача Мукачівський відділ державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області листом від 30.11.2021 №18.6-38/36758 повідомив, що надані ОСОБА_1 . Платіжні доручення можуть бути враховані як погашення суми боргу відповідно до виконавчого листа №0707/409/2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 386855,80 грн на користь ТОВ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (первісний стягував АТ «Райффайзен Банк Аваль») лише після отримання документального підтвердження стягувача (а.с. 24).

В матеріалах справи міститься копія вимоги виконавця адресована АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо повідомлення банківською установою відносно сплати ФГ «Мирон» на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до Платіжних доручень (а.с 38-39).

У відповіді АТ «Райффайзен Банк», яка адресована Мукачівському відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Південно-Західного МРУ МЮ від 16.12.2021 №81-15-9/14002, банківська установа повідомила, що платежів не знайдено, оскільки рахунок отримувача закрито до періоду, коли були сформовані Платіжні доручення (а.с. 40).

Також державним виконавцем Гаринець М.В. було скеровано письмову вимогу ПАТ «ТЕРРА БАНК» щодо повідомлення чи сплачувались кошти ФГ «Мирон» на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі Платіжних доручень (а.с. 42-43).

У відповідь на письмову вимогу директором департаменту ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» - Ірклієнком Ю.П. у листі від 27.12.2021 №46-82/18640 повідомлено орган державної виконавчої служби, що відповідно до архівних даних та Платіжних доручень кошти проведені банком успішно на р/р НОМЕР_1 в сумі 388000 грн в повному обсязі, згідно з рішенням суду від 17.02.2012 на погашення кредиту на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 44).

Аналогічну за змістом відповідь у листі від 28.12.2021 №46-94/18730 було надано директором департаменту ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» і позивачу на його запит (а.с. 46).

Натомість АТ «Райффайзен Банк» у листі від 26.12.2021 №81-17-12/15420 повідомило ОСОБА_1 , що рахунок отримувача (р/р НОМЕР_1 ) відсутній (закритий на 2012 рік).

У відповідь на звернення позивача АТ «Райффайзен Банк» у листі від 27.11.2023 №81-26-4/2574 повідомило, що надходження коштів по зазначеним Платіжним дорученням на вказаний рахунок банку не встановлено (а.с. 35-36).

Аналогічні за змістом відповіді надано банківською установою і в листах від 11.09.2024 №81-27-5/1828 (а.с. 59), від 25.09.2024 №81-27-5/1940 (а.с. 56), від 17.10.2024 №81-27-5/2135 (а.с. 53).

Відповідно до листа Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.08.2023 №46905798/23, згідно з відповіддю ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25.11.2021 Платіжні доручення не знайдено, оскільки кошти були сплачені після закриття рахунку, а тому виконавче провадження №46905798 не може бути завершено (а.с. 64)

У матеріалах справи також містяться відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області від 08.09.2023 Р-325/154-17/5/687, від 26.08.2024 Р-343/154-12/5/628, в яких зазначено, зокрема, інформацію щодо стану виконання виконавчого провадження №46905798 (а.с. 28-34).

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо укладання кредитного договору від 07.07.2006 №014/02-2/223-М, а також кредитного договору від 23.08.2007 №014/02-7/331-М між позивачем та кредитодавцем, правонаступником якого є відповідач, надання кредитних коштів та неповернення їх позивачем не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення та встановлені в рішенні суду від 17.02.2012 року по справі 0707/409/2012.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В свою чергу правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

У переданому на розгляд суду позові, ОСОБА_1 посилається на те, що він виконав зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитними договорами від 07.07.2006 №014/02-2/223-М та від 23.08.2007 №014/02-7/331-М та відповідно до рішення суду від 17.02.2012 по справі №0707/409/2012 перерахував відповідачу кошти в загальній сумі 388000,00 грн. за реквізитами банківського рахунку 3519318 вказаними у вступній частині позовної заяви та вищезазначеному судовому рішенні.

Таким чином, позивач вважає, що його права порушено відповідачем, оскільки банківська установа отримала кошти, але не зарахувала їх на погашення заборгованості за судовим рішенням.

Не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи те, що фактичним стягувачем у виконавчому провадженні ВП №46905798 з примусового виконання виконавчого листа №0707/409/2012 від 23.12.2012 наразі є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 128-129).

За таких обставин, позивач просить суд зобов`язати АТ «Райффайзен Банк» здійснити на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перерахування суми 388000,00 грн отриманої на підставі Платіжних доручень.

В свою чергу, сторона відповідача надала разом з відзивом розрахунки заборгованості (а.с. 122-127), відповідно до яких заборгованість позивача станом на 23.04.2019 за кредитним договором №014/02-2/223-М від 07.07.2006 становила: 32961,00 (у валюті кредиту) та 907057,67 (в еквіваленті національної валюти згідно курсу НБУ на дату розрахунку); за кредитним договором №014/02-7/331-М від 23.08.2007 - 12131,56 (у валюті кредиту) та 338529,81(в еквіваленті національної валюти згідно курсу НБУ на дату розрахунку). Відповідач заперечує отримання коштів від позивача за Платіжними дорученнями.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача та запереченням відповідача, суд виходить з наступного.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

В контексті наведеного, слід зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні висновки наведено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

По відношенню до цього слід зазначити, що боржник може вимагати об`єктивного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок, тому належним відповідачем за позовом боржника є особа, якій належить право вимоги за цим договором - кредитор, а у випадку заміни кредитора - новий кредитор.

Схожі за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року по справі № 759/20374/20.

В свою чергу, відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19).

В межах розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що позивачем не визначено належного складу сторін (учасників спірних правовідносин), зокрема не зазначено в якості відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», який є стягувачем за борговим зобов`язаннями ОСОБА_1 .

Водночас, оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права по відношенню до АТ «Райффайзен Банк Аваль», слід зазначити наступне.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)].

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)].

У постанові від 04 листопада 2024 року по справі №465/4230/22 суд касаційної інстанції звертав увагу те, що Верховний Суд тривалий час та послідовно впроваджує в судову практику принцип, що процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу.

У постанові Верховного Суду від 4 вересня 2024 року по справі № 278/2111/23 суд касаційної інстанції виснував: «Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)».

У переданому на розгляд суду позові, ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення позовної вимоги, посилається на те, що зобов`язання зі сплати кредитної заборгованості, зазначеної в судовому рішенні він виконав. В свою чергу, відповідач цього не визнає.

За таких обставин, належним способом захисту порушеного права позивача могла бути позовна вимога про визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача, що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 4 вересня 2024 року по справі № 278/2111/23.

Водночас, заявлена позивачем позовна вимога (зобов`язання перерахувати кошти на підставі Платіжних доручень «в якості виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2012 №0707/409/2012») не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань перед кредитором, внаслідок їх повного виконання, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитними договорами та діяти, не порушуючи їх.

Крім того, слід констатувати, що на підставі рішення суду від 17.02.2012 року «дію» кредитних договорів від 07.07.2006 №014/02-2/223-М та від 23.08.2007 №014/02-7/331-М - розірвано.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором на день його розірвання.

Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі No548/981/15-ц, від 28.03.2018 у справі No444/9519/12.

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (постанова Верховного Суду України від 09.09.2015 по справі No 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

За таких обставин, слід констатувати, що обставини відносно сплати грошових коштів за судовим рішенням, яке набуло законної сили, та відносно якого запроваджена процедура його примусового виконання відповідним територіальним органом державної виконавчої служби підлягають з`ясуванню саме в межах такої процедури та із застосуванням правових механізмів, регламентованих Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Посилання представника позивача на обставини щодо обов`язку суду надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи судом відхиляються, оскільки застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним, тому що згаданий принцип, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

У спірній по справі ситуації слід констатувати, що як позивач, так і відповідач не надавали пояснень та докази щодо припинення зобов`язань.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, однак за результатами судового розгляду таких не встановлено.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 1211, 20 гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. У задоволені позову - відмовити.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 гривень покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2

Відповідач: Акціонерне товариство «Райффайзен банк», 01011, м.Київ, вул.Алмазова Генерала, буд. 4 А, .

Представник відповідача: Дьоміна Наталя Юріївна, 01011, м.Київ, вул.Алмазова Генерала, буд. 4 А.

Суддя В.В. Кость