Справа № 131/191/25
Провадження № 22-ц/801/792/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 рокуСправа № 131/191/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Гончара О. І. на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області у складі судді Шелюховського М. В. від 04 лютого 2025 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

30 січня 2025 року подано цей позов, за яким ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 2 334 819 грн 86 к. безпідставно набутих коштів.

Одночасно він подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на всіх рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах, і на належне їй майно у межах ціни позову.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього з відповідачкою народився син ОСОБА_3 .

Заочним рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, дитина залишилася проживати з матір`ю.

06 червня 2019 року Іллінецький районний суд Вінницької області видав судовий наказ № 131/720/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 03 червня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

З 20 жовтня 2022 року по 06 вересня 2024 року військовослужбовець Збройних Сил України ОСОБА_2 перебував у полоні.

ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , звернулася до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 30 травня 2023 року про виплату їй грошового забезпечення, яке належало до виплати солдату ОСОБА_2 в період його перебування у полоні.

З грошового забезпечення ОСОБА_2 утримувалися аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця. Після проведення обов`язкових відрахувань, його грошове забезпечення в період перебування в полоні виплачувалося відповідачці. Загальна сума виплачених коштів склала 2 334 819 грн 86 к., які добровільно після його повернення з полону вона не повертає.

Вважав, що існує реальна загроза умисного ухилення відповідачкою від виконання можливого судового рішення про стягнення на його користь вказаної суми грошей шляхом розпорядження на власний розсуд наявними на рахунках в банківських та інших фінансових установах коштами, відчуження її майна.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року заяву задоволено. Забезпечено позов шляхом арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на всіх рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах, та на належне їй майно, у межах ціни позову 2 334 819 грн 86 к.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги заяви є обґрунтованими, тому що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду, зокрема дати змогу відповідачці реалізувати майно, що унеможливить виконання рішення суду у разі, якщо позов буде задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просила ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги її представник адвокат Гончар О. І. посилався на те, що представник позивача адвокат Щавінський К. С. ввів в оману суд при визначенні грошових відносин сторін у позовній заяві, тому що ОСОБА_1 повернула йому 862 700 грн 00 к. ще до її подання.

А також, як можна припустити із цитування норм процесуального права та багатьох висновків Верховного Суду щодо їх застосування (у справах, в яких ні предмет спору, ні засоби забезпечення позову не є релевантними до цієї справи), вважав не співмірним спосіб забезпечення позову зі змістом позовних вимог та стверджував, що забезпечення позову у спосіб накладення арешту на кошти та інше майно відповідачки на суму, що дорівнює ціні позову, є фактичним задоволенням позовних вимог без розгляду справи по суті.

Представник позивача адвокат Щавінський К. С. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.

Звертав увагу, що помилка при визначенні суми стягнення була обумовлена важким фізичним та психологічним станом ОСОБА_4 після полону (лікування, зокрема шляхом хірургічного втручання, психологічна реабілітація), що зумовило не надання ним інформації представникові щодо суми повернутих коштів. Після отримання відзиву на позовну заяву позивач усунув неточності шляхом подання заяви про зменшення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Установлено, що 30 січня 2025 року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_1 , за яким просив стягнути з неї 2 334 819 грн 86 к. безпідставно набутих коштів. Одночасно він подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на всіх рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах, та на належне їй майно у межах ціни позову.

Підставою звернення позивача із заявою про забезпечення позову зазначено можливість відчуження майна відповідачки, що унеможливить (значно утруднить) виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Очевидно, що спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та майно відповідача загальною вартістю, що відповідає ціні позову, є співмірним вимозі про стягнення коштів.

Водночас вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим необмеженого права відповідаки в будь-який момент розпорядитися своїм майном) є застосуванням завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Щодо доводів представника відповідачки адвоката Гончара О. І. про недобросовісність позивача (його представника адвоката Щавінського К. С.), який заявив до стягнення всю отриману, на його думку безпідставно, відповідачкою суму грошового утримання, без урахування суми повернутих нею ОСОБА_2 коштів, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Як зазначалось апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення саме на момент його ухвалення (постановлення).

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Тобто за загальним правилом суд розглядає заяву про забезпечення позову без виклику сторін на підставі її доводів, змісту позовних вимог (предмету позову) та доданих до неї (а також позовної заяви, якщо заява про забезпечення позову подається одночасно чи після її подання) доказів. І лише якщо без з`ясування особистої позиції заявника чи у виняткових випадках сторін спору, питання про забезпечення позову вирішити не можливо, може викликати заявника для надання додаткових пояснень або провести судове засідання.

Така необхідність може бути викликана, наприклад, неповним відображенням у змісті заяви про забезпечення позову предмета позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, відсутністю або неналежним обґрунтуванням заходу забезпечення позову, неможливості визначити ціну позову, інших відомостей, потрібних для забезпечення позову (наприклад, коли не можливо встановити, чи дійсно між сторонами виник спір).

Такий висновок випливає як із строків та порядку розгляду заяви про забезпечення позову, встановлених цивільним процесуальним законом, так і через відсутність його приписів щодо залишення заяви про забезпечення позову без руху у випадку недотримання заявником приписів статті 151 ЦПК України.

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову вона відповідає вимогам, установленим зазначеною процесуальною нормою, до неї додані відповідні додатки, заява подана одночасно із позовною заявою, з якої видно предмет та підставу позову (обставини на обґрунтування позовних вимог), його ціну, є посилання на докази, які підтверджують заявлені вимоги, а, як зазначалось раніше, обраний заявником вид забезпечення позову відповідає змісту позовних вимог та є співмірним з їх розміром.

Щодо накладення арешту на грошові кошти та інше майно відповідачки без урахування суми повернутих нею ОСОБА_2 коштів, то апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції, виходив з розміру позовних вимог, зазначеного у його позовній заяві, тобто ціни позову. Порушень установленого статтею 153 ЦПК України порядку розгляду заяви про забезпечення позову в апеляційній скарзі не наведено, не встановлено таких і під час апеляційного розгляду справи, а тому не має підстав вважати, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права при постановлені ухвали про забезпечення позову, як підстава для її скасування.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що права відповідачки щодо забезпечення позову за заявою позивача в разі пред`явлення завідомо необґрунтованого позову, зокрема невідповідності розміру позовних вимог фактичним зобов`язанням сторін, захищені процесуальним законом шляхом зустрічного забезпечення (стаття 154 ЦПК України), зміни одного заходу забезпечення позову іншим (стаття 156 ЦПК України), скасування заходів забезпечення позову (стаття 158 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції відхиляє також доводи про те, що фактично застосовані судом заходи забезпечення позову є вирішенням спору по суті.

Так Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Арешт коштів та іншого майна відповідача це тимчасова до настання обставин, передбачених частинами третьою, сьомою, дев`ятою статті 158 ЦПК України, заборона користуватися відповідними коштами та майном задля унеможливлення розпорядження ними з метою недопущення своєчасного та повного виконання можливого рішення суду, ухваленого на користь позивача.

Під час забезпечення позову суд першої інстанції не встановлював фактичних правовідносин сторін, норм матеріального права, якими вони регулюються, а лише врахував ризики можливого невиконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Отже забезпечення позову про стягнення коштів шляхом накладення арешту на кошти та інше майно відповідачки вартістю, що дорівнює ціні позову жодним чином не підміняє собою вирішення спору по суті.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Гончара О. І. залишити без задоволення, а ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 03 квітня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук