Справа № 683/1347/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Бондарчук Л.А.

секретаря Поважнюк Т.В.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Афадєєва В.В.

представника відповідачки адвоката Козака І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів цивільну справу №683/1347/24, 2/683/26/2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у нерухомому майні

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у нерухомому майні частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:004:0046 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог вказує, що з 12 червня 1983 року по 17 грудня 1999 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 . За час перебування у шлюбі вони спільно побудували житловий будинок площею 93,9 кв.м. із господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок було оформлене на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданим 07 квітня 1986 року виконавчим комітетом Старокостянтинівської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому цієї ж ради №41 п.12 від 20 березня 1986 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Враховуючи, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 був збудований в період перебування у шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти нею та померлим ОСОБА_4 , а тому позивачка вважає, що їй належить частина зазначеного нерухомого майна.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_4 на праві державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №096436, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 6 грудня 2004 року на підставі рішення сесії Старокостянтинівської міської ради від 10 лютого 2004 року за №23 п.2.11 належала земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:004:0046 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Лавутою Ю.А., пізніше в порядку заміщення дана справа перейшла до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Мельник Л.П. Заяви про прийняття спадщини подали відповідачі дочка померлого ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 .

29 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Мельник Л.П. з проханням видати їй свідоцтво про право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

29 березня 2024 року приватний нотаріус Мельник Л.П. надала ОСОБА_1 офіційну відповідь письмову консультацію щодо видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя №69/02-14, якою повідомила, що під час вивчення наданих документів, вона встановила, що належним померлому ОСОБА_4 житловий будинок був набутий останнім під час шлюбу із ОСОБА_1 . Також нотаріус вказала, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:004:0046 площею 0,1000 га є особистою власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_1 може в судовому порядку вирішити питання щодо виділення їй частини цієї земельної ділянки як частки у спільному майні колишнього подружжя.

З огляду на викладене, позивачка просить її вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати за нею право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, а також частину земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Козак І.О. подав відзив, у якому вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син відповідачки ОСОБА_3 . ОСОБА_4 , Після його смерті до складу спадкового майна увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією ж адресою. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви нотаріусу є ОСОБА_2 донька померлого та ОСОБА_3 мати померлого. Ще одна дочка ОСОБА_5 відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_2 . Також представник відповідачки зазначає, що позивачка ОСОБА_1 приховала той факт, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 у 1999 році, вона двічі зверталась до Старокостянтинівського районного суду про розподіл спільного сумісного майна в тому числі і житлового будинку. Так рішенням Старокостянтинівського районного суду від 1 грудня 2000 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та колгоспного двору було залишено без розгляду, а також 18 липня 2001 року Старокостянтинівським районним судом у справі №2-1179 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та колгоспного двору на підставі ст.277 ЦПК України було закрито провадження у зв`язку із відмовою ОСОБА_6 від позову.

У відзиві представник відповідачки також вказує, що у неї збереглись постанова про відкриття виконавчого провадження та акт опиту і арешту майна від 12 липня 2001 року на виконання ухвали суду від 12 липня 2001 року. Ці обставини свідчать, що позивачки вже на початку 2000 року мала спір щодо спільного майна подружжя, який був фактично вирішений шляхом поділу цього майна у добровільному порядку. Так, ОСОБА_3 достовірно відомо, що ОСОБА_1 при поділі майна отримала автомобіль ГАЗ-24 та грошову компенсацію вартості частини спірного будинку, після чого відмовилась від позову у суді (18.07.2001), фактично погодившись, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_4 із того часу 18 липня 2001 року аж до смерті ОСОБА_4 2022 року не претендувала на будинок.

У відповіді на відзив представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Афадєєв В.В. вказує, що відповідачкою ОСОБА_3 та її представником на підтвердження обставин, зазначених у відзиві не надано жодних доказів, а саме отримання ОСОБА_1 грошової компенсації та автомобіля ГАЗ-24 в рахунок вартості частини спірного будинку. У 2000- 2001 роках поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 не відбувся, а отже будинок не втратив статусу спільного майна подружжя.

В судовому засіданні позивачка та її представник, вимоги викладені у поданій заяві підтримали в повному обсязі, вважають, що надані відповідачкою та її представником докази, не заслуговують на увагу.

Відповідачка ОСОБА_2 направила до суду заяву, підписану електронним підписом, де просила провести розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 проти позову заперечив, та крім пояснень, зазначених у відзиві просив застосувати строк позовної давності адже вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями, а також земельну ділянку була пред`явлена після смерті власника вказаного майна, при тому, що спірні питання щодо нього виникали у 2000 та 2001 роках.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, допитавши свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 12 червня 1983 року по 17 грудня 1999 року перебували у шлюбі (а.с.8).

За час перебування у шлюбі вони спільно побудували житловий будинок площею 93,9 кв.м. з господарськими будівлями, розташований, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданим 07 квітня 1986 року житловим комітетом міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Старокостянтинівської міськради народних депутатів №41 п.12 від 20 березня 1986 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).

Наведене підтверджується наявними у справі доказами і сторонами не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Однак, всупереч вищезазначеному, представником відповідачки ОСОБА_3 не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх доводів про вирішення питання про поділ майна в добровільному подяку між позивачкою ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_4 шляхом передачі їй автомобіля та грошових коштів в рахунок вартості частини вартості спірного будинку, тому ці доводи суд не бере до уваги.

Згідно ч.2 ст.120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як такий, що був придбаний ними у шлюбі.

Однак суд приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом, виходячи із наступного.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Такі ж вимови існували на час набуття у власність спірного будинку згідно ст.29 КпШС України, яка передбачала, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Досліджуючи питання позовної давності, суд встановив, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 розірвано 07 грудня 1999 року відділом реєстрації актів цивільного стану Старокостянтинівського районного управління юстиції у Хмельницькій області

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 1 грудня 2000 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та колгоспного двору було залишено без розгляду, оскільки, як зазначено у рішенні, судом було призначено дві експертизи ще 13 січня 2000 року і сторони не з`явились (а.с.62).

18 липня 2001 року Старокостянтинівським районним судом у справі №2-1179 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та колгоспного двору на підставі ст.277 ЦПК України було закрито провадження у зв`язку із відмовою ОСОБА_6 від позову.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_3 , підтвердили той факт, що після розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_4 почали ділити майно і у 2001 року вони щось між собою

укладали чи у нотаріуса, чи в банку, їм не відомо, але відразу ОСОБА_1 із своїм майбутнім чоловіком пересіли у автомобіль ГАЗ-24, який також вони ділили, і поїхали додому. З тих пір питання про розподіл майна не піднімалося.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 на запитання судді повідомила, що приводом даного звернення до суду стало те, що покійний ОСОБА_4 за життя обіцяв заповісти усе своє майно для їхньої дочки, однак цього не зробив.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Таким чином, судом встановлено підстави для застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.12, 13, 81, 264-265 ЦПК України, суд

ухвалив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання за адресою : АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання за адресою : АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 04 квітня 2025 року.

Суддя