Справа № 183/3612/22
№ 2/183/597/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про припинення права особи на частку в квартирі, яка належить на праві спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про припинення права власності на частку в квартирі, усунення перешкод у користування та розпорядженні майном шляхом вселення,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Щербини С.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Кондренко К.П.,

третьої особи ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особи ОСОБА_3 , у якому просив суд:

-визнати 1/3 частку ОСОБА_2 у спільній частковій власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , - незначною;

-припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , присудивши на його користь відповідну компенсацію.

Свій позов позивач обґрунтовує тим, що йому, його матері ОСОБА_3 , та його дядькові ОСОБА_2 , на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачеві належить 3/6 частин квартири, третій особі 1/6 частина квартири, відповідачеві - 1/3 частина квартири.

Означена квартира була успадкована ним, його матір`ю та дядьком.

Оформивши свої спадкові права, позивач разом зі свою матір`ю, вселилися в квартиру та стали в ній проживати, а ОСОБА_2 почав пред`являти претензії, щоб вони сплатили йому компенсацію за 1/3 частку, або він може компенсувати їм вартість їх спільних 2/3 часток. При цьому, відповідач пропонував незначну компенсацію у розмірі 10000 доларів США, а у якості компенсацію за свою 1/3 частку почав вимагати 30000 доларів США.

На думку позивача, відповідач штучно створює умови, за яких не можливо мирним шляхом домовитися про користування спільним майном.

При цьому позивач наполягає на тому, що він і його матір (третя особа) мають намір і надалі проживати у цій квартирі разом, відповідач має інше житло, де постійно проживає. Не бажаючи справедливо вирішити виниклий спір, постійно створює конфліктні ситуації щодо компенсації вартості його частки, вимагаючи від них суттєво завищену суму за свою частку, і тим самим створює відчуття невизначеності щодо подальшого користування майном.

Таким чином, позивач зауважує, що він з дядьком не може добровільно вирішити цей спір, тому посилаючись на сукупність усіх підстав, визначених у ч.1 ст. 365 ЦК України, просить визначити частку відповідача у спільній частковій власності не значною, наполягає на тому, що квартира є не подільною, спільне володіння та користування майном є не можливим, оскільки він являється його дядьком по лінії батька, з яким він ніколи не проживав, відповідач чинить перешкоди у врегулюванні спору мирним шляхом, а таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки він має інше житло.

У відзиві на позов (а.с. 59-62) відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач та третя особа чинять йому перешкоди у користуванні власністю, не здійснюють заходи щодо належного утримання нерухомого майна, за вказаною адресою не зареєстровані, не сплачують рахунки за комунальні послуги. Відповідач наполягає на тому, що його частка не може бути визнана не значною, бо становить 1/3 частину квартири. Крім того, зауважує, що ця квартира є житлом, у якому він виріс, і в якій проживала вся його сім`я, тому припинення його права на частку завдасть йому істотної шкоди і моральних страждань. Звернув увагу, що у нього не має іншого житла, яке б йому належало повністю на праві приватної власності.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просить:

-усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом вселення його до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

-зобов`язати відповідачів передати примірник ключів від вхідних дверей квартири;

-припинити право власності ОСОБА_1 на частку означеної квартири, сплативши йому компенсацію у розмірі 411400 грн.;

-припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири, сплативши їй компенсацію у розмірі 137133,33 грн.

Позивач за зустрічним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, наполягав на припиненні права власності відповідачів на частку та 1/6 частку квартири відповідно, посилаючись на те, що набувши у жовтні 2021 року право власності на 1/3 частку спірної квартири, неодноразово намагався потрапити до квартири та проживати у ній, однак відповідачі за зустрічним позовом чинять йому перешкоди у доступі до житла, а саме: змінили замки, не відповідають на телефон, блокують двері усіма можливими способами, внаслідок чого ОСОБА_2 змушений був звертатися до правоохоронних органів з відповідними заявами.

При цьому позивач за зустрічним позовом звертає увагу на те, що його спроби потрапити до житла можливі були лише в той час, коли він не перебуває на військовій службі.

Всі спроби вселитися у квартиру виявилися марними, тому посилаючись на загальні вимоги діючого законодавства щодо захисту свого права власності, ОСОБА_2 просить усунути перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом вселення його до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де він являється власником 1/3 частки, та зобов`язати відповідачів надати йому примірник ключів від вхідних дверей.

Посилаючись на рівність прав при здійсненні права власності, позивач за зустрічним позовом, також просить припинити право спільної часткової власності на частку ОСОБА_1 та на 1/6 частку ОСОБА_3 , з підстав, визначених ст. 365 ЦК України, та просить застосувати висновки Верховного суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц та від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17.

Зазначає, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, тому спільне проживання і користування майном є не можливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачам, оскільки вони мають інше житло у власності, де зареєстровані та можуть проживати спільно, як матір та син.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20 липня 2022 року відкрито провадження по справі за основним позовом в порядку загального позовного провадження (а.с. 48).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року зупинено провадження по справі (а.с. 52).

Ухвалою суду від 10 лютого 2023 року об`єднано в одне провадження основний позов із зустрічним позовом ОСОБА_2 про вселення (а.с. 123-124).

Ухвалою суду від 23 березня 2023 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 130), провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року провадження по справі поновлено (а.с. 145).

Позиція сторін в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Щербина С.В. в судовому засіданні свій позов підтримали, зустрічний позов не визнали. Вважають, що сукупність всіх обставин, визначених у ч.1 ст. 365 ЦПК України, є підставою для припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 та сплати йому компенсації у розмірі, що була визначена на підставі тієї експертизи, що замовив сам відповідач. При цьому наполягають, що таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачеві, оскільки йому на праві власності належить інше житло, де він і проживає.

Третя особа в судовому засіданні підтримала позов ОСОБА_1 , не визнала позов ОСОБА_2 , посилаючись здебільшого на те, що ОСОБА_2 погано ставився до своєї матері за життя, після її смерті між ними склалися неприязні відносини, він постійно вчиняє сварки.

Відповідач в судовому засіданні основний позов не визнав, свій позов підтримав, наполягав на тому, що його частка у спільній частковій власності не може бути визнана не значною, оскільки становить третину квартири. Ця квартира є його єдиною спадщиною, що дісталася йому від батьків, тому припинення його права на частку завдасть йому істотної шкоди і душевного болю. Відповідач звернув увагу на те, що у його власності є житло, де він дійсно проживає зі своєю сім`єю, однак і це житло перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Натомість, відповідачка ОСОБА_3 у власності має дві квартири, тому припинення її права на 1/6 частку, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка, не завдасть істотної шкоди для неї, а з урахуванням того, що позивачі за основним позовом зареєстровані за іншою адресою, таке припинення не завдасть і істотної шкоди ОСОБА_1 , який являється сином ОСОБА_3 . Тим більш, у квартирі ОСОБА_3 не проживає і не проживала, бо за життя зі своїм чоловіком та його братом, здебільшого знаходилася на території російської федерації. В цей час ОСОБА_1 виховували дідусь і бабуся, для яких він і став улюбленим онуком. Однак відповідач наполягає на тому, що саме ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні майном, не допускає його до житла, не відповідає на його дзвінки тощо. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 навмисно позбувся свого права власності на інше майно, що належало його покійному батькові разом з ОСОБА_3 , лише задля того, щоб вселитися в цю квартиру і одноособово її використовувати та не дати можливості йому користуватися своєю власністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 у розмірі частки, ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки, ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частки, що підтверджується відповідними витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-18, 102-110).

Загальна площа квартири становить 43,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., складається з двох кімнат, коридору, вбиральні, ванної кімнати, кухні, комори, балкону, та надвірних побудов та споруд: сараю, погребу.

Так, на підтвердження обставин, визначених позивачем ОСОБА_1 у позові, судом було допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Останні повідомили суду, що ОСОБА_6 з дитинства проживав з дідусем та бабусею у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , вони його виховували. Також свідки повідомили, що зі слів померлої ОСОБА_7 (матері ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ), вона часто скаржилася на старшого сина ОСОБА_9 . Безпосередніми свідками жодних сварок вони не були, чули розмови на підвищених голосах, бачили одного разу, як ОСОБА_2 гучно стукав у двері квартири до ОСОБА_6 .

Оцінка поданих суду доказів, беззаперечно доводить суду лише те, що річ є неподільною; припинення права на 1/6 частку у спільному майні ОСОБА_3 не завдасть їй істотної шкоди, оскільки вона забезпечена іншим житлом (а.с. 118-120), спірною квартирою не користується, докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідачки за зустрічним позовом на частку у квартирі може завдати істотної шкоди її інтересам, - відсутні.

Крім того, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок 137133,33 грн. (вартість 1/6 частки спірної квартири), що відповідає реальній ринковій вартості 1/6 частки квартири, відповідно до оцінки, що була проведена за замовленням відповідача ОСОБА_10 . Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами.

Правовідносини, що регулюють припинення права на частку у спільному майні, визначені наступними нормами закону.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України).

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити дотримання їх точності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За змістом статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Оцінюючи позов ОСОБА_1 в частині визнання 1/3 частки квартири незначною, суд враховує, що за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 183/3612/2022 від 05.02.2024 року Дніпропетровський науково-дослідним інститутом судової експертизи складено висновок експерта № 2037-23, у відповідності до якого виділити в натурі 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , технічно не можливо (а.с. 131-143).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що частка відповідача у спірній квартирі порівняно із його часткою є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, спільне володіння та користування майном для сторін є неможливим; відповідач має інше житло, а отже припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що припинення права власності на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї, оскільки іншого житла, яке б належало йому на праві особистої власності він не має, а ця квартира є його єдиним спадковим майном після смерті батьків.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Так, ОСОБА_2 належить 1/3 частина спірної квартири, вказана частина у порівнянні із частинами співвласників ОСОБА_1 , який володіє часткою квартири, та ОСОБА_3 , якій також належить значно менша частка квартири у розмірі 1/6 частки, не може бути визначена як незначна.

Зазначене житло, хоча і не являється єдиною власністю ОСОБА_2 , однак таке припинення дійсно завдасть останньому істотну шкоду, з огляду на технічні характеристики квартири, яка має надвірні побудови та споруди: сарай та погріб, якими відповідач також позбавлений права користування, та які не були враховані експертом при проведенні експертизи.

Та обставина, що відповідач та його сім`я проживає в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї.

Крім того, суду не доведена неможливість спільного використання об`єкта нерухомості шляхом встановлення порядку його користування, з урахуванням частки, якою володіє відповідач.

З тих же самих підстав, суду і не доведений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо припинення його права власності на частку квартири.

Суду не надано належних та допустимих доказів неможливості спільного використання квартири, а припинення права власності на частку квартири ОСОБА_1 задасть йому істотної шкоди, з огляду на відсутність у нього іншого житлового приміщення, призначеного для проживання.

Так само, та обставина, що ОСОБА_1 зареєстрований у іншому житловому приміщенні, а також те, що він може проживати разом з матір`ю в іншому житловому приміщенні не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за позовом іншого співвласника, та що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

Між тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 169/740/20 (провадження N 61-774св23), зазначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення статей 16 та 365 ЦК України свідчить, що:

1) припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку;

2) рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника (-ів) права на частку;

3) визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право;

4) у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється.

Рішення суду буде лише підставою для права набуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права;

5) недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Разом з тим з постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 419/583/19 (провадження № 61-6224св20) вбачається, що Верховний Суд переглядав цивільні справи з одночасно заявленими позовними вимогами про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на неї й залишав без змін судові рішення з одночасним задоволенням цих позовних вимог.

На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, правовий підхід щодо недопустимості поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) одночасно є помилковим, оскільки відмова у задоволенні позовних вимог про визнання права позивача на частку у спірному майні, на яку припинено право власності відповідача, призводить до ситуації невизначеності правового статусу цього нерухомого майна.

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові, викликана тим, що підхід Верховного Суду щодо застосування способів захисту цивільних прав та інтересів при вирішенні питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є неоднорідним, що негативним чином впливає на правозастосування в Україні.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)).

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження 12-10гс22, підпункт 8.47)).

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21) та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження N 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження N 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження N 14-72цс21, підпункт 8.46).

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14-ц (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставин оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16 Верховний Суд України погодився із висновками колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 13 липня 2016 року, зокрема щодо наявності підстав для припинення права спільної часткової власності на частину нежитлового приміщення, визнання за позивачем права власності на зазначене майно та стягнення на користь відповідача грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку суду. Разом з тим, позовних вимог про визнання права власності на спірну частину нерухомого майна у зазначеній справі заявлено не було.

Згідно з приписами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18)).

Суди не можуть дозволяти, щоб їх використовували як інструмент нерівності й несправедливості.

Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, суд зауважує, що обраний позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Ефективність юридичного засобу захисту права людини - це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити право людини.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, з огляду, зокрема, на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/16981/17 (провадження № 12-7гс19, пункт 5.22)).

Такі висновки щодо уникнення правової невизначеності викладені у Постанові Верховного Суду від 9 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23), якою роз`яснено судам доцільність одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні задовольняти й вимогу про визнання права власності на таку частку за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.

Звертаючись до суду з позовом, та зустрічним позовом і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 не зазначали про наміри набути у власність належну кожному з відповідачів частину у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок суду, а лише просили, кожен окремо, припинити право спільної часткової власності на відповідну частку квартири та присудження на користь один одного грошової компенсації.

Так дійсно, стаття 365 ЦК України, на яку сторони по справі посилалися, як на підставу основного, так і на підставу зустрічного позову, регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).

Такої вимоги ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , протягом судового розгляду заявлено не було.

Диспозитивність - це один із базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі N 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Натомість у цій справі, обидві сторони не заявили вимоги, яка ефективно може захистити їх право власності, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині заявлених вимог про припинення права на частку у спільній частковій власності, оскільки обома сторонами обрано не ефективний спосіб захисту права.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_2 в частині вимог щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та зобов`язання надати ключі від вхідної двері квартири, суд керується наступними нормами закону.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19).

Позивач за зустрічним позовом є власником 1/3 частки квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, не може бути підставою для виселення позивача, який на відповідній правовій підставі має право проживати у квартирі. Його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.

Таким чином, відсутність сімейних відносин між позивачем та відповідачами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не позбавляє позивача права користування квартирою для свого проживання та не може бути підставою для його виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло.

Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, не спростовано відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що ОСОБА_2 , отримавши у спадщину 1/3 частину квартири по АДРЕСА_2 , та зареєструвавши своє право власності у встановленому порядку, позбавлений можливості безперешкодного доступу до нерухомого майна.

Позивач за зустрічним позовом декілька разів звертався до правоохоронних органів із заявами про усунення перешкод у користуванні власністю (а.с. 111-113), однак ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відмовлялися надавати йому дублікати ключів для вселення в квартиру, поки не буде вирішено спір про припинення права користування спільною частковою власністю.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відтак, між сторонами, як співвласниками у праві спільної власності, виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З аналізу змісту частини третьої статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14від 18 грудня 2009року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_2 в частині його вселення до житлового приміщення, яке належить йому на праві спільної часткової власності з відповідачами, та зобов`язання останніх, надати йому примірний ключів від вхідних дверей, обґрунтований та підлягає задоволенню.

Питання щодо судових витрат належить вирішити, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави належить сплатити судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 82, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про припинення права особи на частку в квартирі, яка належить на праві спільної сумісної власності, - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про припинення права власності на частку в квартирі, усунення перешкод у користування та розпорядженні майном шляхом вселення, - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , передати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у квартиру.

Стягнути ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Стягнути ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

третя особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Повне судове рішення виготовлене 04 квітня 2025 року.

Суддя Сорока О.В.