Справа № 454/5302/23 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/811/3710/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 рокуЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1 ;

Гука С.Р. представника ДП «Львіввугілля»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (ДП) «Львіввугілля» про зобов`язання відповідача забезпечити позивача безоплатним вугіллям на побутові потреби у розмірі 5,9 тонн на 2022 рік та на 2023 рік, а також стягнути із відповідача на користь позивача 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачпротягом 20 років працював на підземних роботах на підприємствах ДП «Львіввугілля» і 20.09.2013 року був звільнений з роботи у зв`язку із виходом на пенсію. З 31.10.2019 року позивач зареєстрований та проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Зазначалося, що на позивача, як пенсіонера, який пропрацював на підземних роботах на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля та вуглебудівних підприємствах більше 10 років, поширюється положення, яке передбачено абзацом 3 частини 7 статті 43 Гірничого закону України, про безоплатне отримання вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором.

Пунктом 12.10.3. Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості) від 03.07.2001 року передбачено, що безоплатне забезпечення вугіллям працівників і пенсіонерів вугільної промисловості здійснюється за нормою 5,9 тонн на рік на будинок або квартиру.

Пунктом 12.10.8. Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості) від 03.07.2001 року передбачено, що ця категорія осіб забезпечується побутовим вугіллям тим Підприємством, з якого вони вийшли на пенсію. На підприємствах, що ліквідуються, забезпечення працівників побутовим паливом здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

З листопада 2019 року позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 , в якому встановлено пічне опалення та кухонні вогнища для приготування їжі, що працюють на твердому паливі вугіллі, що підтверджується відповідною довідкою, а саме село Діброва - не газифіковане.

Зазначалося, що з метою реалізації свого права на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби позивач в грудні 2020 року звернувся до відповідача із заявою про включення його у списки на отримання вугілля у 2021 році, однак йому було відмовлено в безоплатному отриманні вугілля на побутові потреби і позивач цю відмову оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11.04.2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2022 року, позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Однак, постановою Верховного Суду від 16.10.2023 року касаційну скаргу позивача було задоволено, вищезгадані судові рішення місцевого та апеляційного судів скасовано, а позовні вимоги задоволено та зобов`язано ДП «Львіввугілля» забезпечити позивача безоплатно вугіллям на побутові потреби за нормою 5,9 тонн на 2021 рік.

Після отримання вказаної постанови Верховного Суду позивач 02.11.2023 року звернувся до із заявою до директора шахти «Степова ДП «Львіввугілля» про забезпечення його вугіллям на побутові потреби за 2021, 2022 та 2023роки, однак у видачі безоплатного вугілля за 2022 та 2023роки йому було відмовлено.

Позивач вважає, що своїми діями відповідач повторно порушив його права на забезпечення вугіллям на побутові потреби, чим також йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у протиправній поведінці відповідача, приниженні його честі та гідності, тривалому відновленні його прав через суд і цю моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 50 000 грн. (а.с. 2-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні вищезгаданого позову відмовлено (а.с. 159-166).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, звертає увагу на те, що його право на безоплатне отримання 5,9 тонн вугілля на побутові потреби на рік встановлено постановою Верховного Суду від 16.10.2023 року у справі № 454/1000/21 (а.с. 171-177).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував тим, що у 2022-2023 роках позивач не звертався до відповідача із відповідними заявами про включення його до списків на отримання вугілля на побутові потреби, а тому підприємство не мало підстав включати позивача до списків на безоплатне забезпечення вугіллям за цей період, а подав таку лише02.11.2023 року, однак право позивача на отримання вугілля, не реалізоване у поточних роках, не переходить у наступні роки.

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82).

Матеріалами справи стверджується, що аналогічний спір (про обов`язок відповідача забезпечити позивача безоплатним вугіллям на побутові потреби) вже мав місце між тими ж самими особами, а саме: ОСОБА_1 та ДП «Львіввугілля» (справа №454/1000/21), і цей спір тривав з березня 2021 року до 16 жовтня 2023 року, коли Верховний Суд своєю постановою зобов`язав ДП «Львіввугілля» забезпечити позивача безоплатним вугіллям на побутові потреби за 2021 рік за нормою 5,9 тонн, скасувавши при цьому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні аналогічного позову (а.с. 8-14).

Таким чином, постановою Верховного Суду встановлено ту обставину, що відмова відповідача у забезпеченні позивача безоплатним вугіллям на побутові потреби за 2021 рік була неправомірною, такою відмовою було порушено права та інтереси позивача, які були відновленими Верховним Судом лише 16 жовтня 2023 року шляхом ухвалення відповідної постанови.

Відтак, до 16 жовтня 2023 року в законній силі залишалися рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 квітня 2022 року та постанова Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, якими ОСОБА_1 було відмовлено у аналогічних позовних вимогах.

Відповідно, за наявності в законній силі судових рішень, якими ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його вимог до відповідача за 2021 рік, звернення позивача до відповідача з аналогічними вимогами за 2022 та 2023 роки (до скасування згаданих судових рішень Верховним Судом 16 жовтня 2023 року) було б алогічним, оскільки наявність судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в законній силі апріорі передбачала відмову у задоволенні цих вимог за 2022 та 2023 роки.

Посилання суду на те, що право позивача на отримання вугілля, не реалізоване у поточних роках, не переходить у наступні роки, не може прийматися до уваги, що стверджується вищезгаданою постановою Верховного Суду, якою 16 жовтня 2023 року було зобов`язано відповідача забезпечити вугіллям за 2021 рік, що і було виконано відповідачем і ця обставина ніким з учасників справи не оспорюється.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовної вимоги про зобов`язання ДП «Львіввугілля» забезпечити позивача ОСОБА_1 безоплатним вугіллям на побутові потреби за 2022 та 2023 роки за нормою 5,9 тонн на рік.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач позовну вимогу про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди обґрунтовує тим, що з вини відповідача він вже один раз змушений був захищати своє право на отримання вугілля в судовому порядку, однак, незважаючи на наявність з цього приводу судового рішення, ухваленого Верховним Судом, відповідач повторно ігнорує його права та інтереси, у зв`язку з чим він знову змушений звертатися за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Факт порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача відмовою у забезпеченні останнього безоплатним вугіллям на побутові потреби встановлено Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2023 року у справі № 454/1000/21, а відтак такий доведенню не підлягає.

Незважаючи на встановлення в судовому порядку вищезгаданого факту порушення прав та законних інтересів позивача, відповідач продовжив свою практику порушення прав та законних інтересів позивача відмовою у забезпеченні його вугіллям у подальшому, що призвело до того, що позивач повторно був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, що потребувало значних зусиль та часу для його відновлення.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача слід присудити 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає, що з урахуванням всіх обставин справи відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

За подачу позовної заяви позивачем було сплачено 3 757 грн. 60 коп. (1 073 грн. 60 коп. + 2 684 грн.) судового збору (а.с. 1, 38), а за подачу апеляційної скарги 1 817 грн. судового збору (а.с. 170). Відтак, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 5 574 грн. 60 коп. (3 757 грн. 60 коп. + 1 817 грн.) згаданих судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 3 і 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ.

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди частково задовольнити.

Зобов`язати Державне підприємства «Львіввугілля» забезпечити ОСОБА_1 безоплатним вугіллям на побутові потреби за 2022 та 2023 роки за нормою 5,9 тонн на рік.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 574 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

У зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів з 24 лютого по 04 квітня 2025 року на лікарняному, повну постанову складено та проголошено 07 квітня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.