Провадження № 2-з/127/14/25
УХВАЛА

04 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Шаміної Ю.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Ткачем Юрієм Анатолійовичем, про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ткача Ю.А. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить забезпечити позов шляхом заборони виїзду за межі території України дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_4 . Подану заяву мотивує тим, що має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, а саме малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник вказує, що після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 син ОСОБА_5 постійно проживає разом з ним за фактичною зареєстрованою адресою та повністю перебуває на його утриманні. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 неодноразово виїжджала до країни агресора через треті країни, а син постійно перебував з батьком. Час від часу ОСОБА_4 бачиться з сином, проте участі у його вихованні фактично не приймає, станом на сьогоднішній день місце її проживання заявнику невідоме. Заявник вказує, що між сторонами існує спір про місце проживання дитини та зазначає, що ОСОБА_4 неодноразово зверталася до нього щодо надання їй копії паспорту для звернення до міграційної службидля оформлення відповідних документів для вивезення сина за кордон. ОСОБА_4 є громадянкою РФ, після розірвання шлюбу і припинення спільного проживання заявник вбачає великий ризик пов`язаний з вивезенням спільного малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України без його згоди як батька, а саме на територію РФ, що може порушити права та інтереси дитини та позбавить батька можливості добросовісно виконувати обов`язки покладені на нього СК України та унеможливить у подальшому виконання ухваленого судом рішення.

Дослідивши вказану заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження №14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У частині першій статті 18 Конвенції про права дитини, статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується на визнанні принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (частина перша статті 141 Сімейного кодексу України).

Із поданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.01.2022 у справі №127/20283/21. Дитина ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання разом із заявником ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Поставивши питання про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_4 , заявник вказує, що ОСОБА_4 є громадянкою РФ, після розірвання шлюбу і припинення спільного проживання заявник вбачає великий ризик пов?язаний з вивезенням спільного малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України без його згоди як батька, а саме на територію РФ.

При цьому, аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №643/5842/16-ц, провадження №61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі №288/162/19, провадження №61-11750св19, від 15 січня 2025 року у справі №369/7253/23, провадження, №61-15450св24.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України, не є можливим.

Вирішуючи вказану правову проблему, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виснувала, що слід розмежовувати підстави для застосування заходів забезпечення позову у справах про повернення дитини, на які поширюються положення Гаазької Конвенції, та у справах, предметом позову в яких є визначення місця проживання дитини, що регулюється положеннями Сімейного кодексу України.

Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитини у супроводі матері без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Спір щодо визначення місця проживання дитини сам по собі не може бути підставою для вжиття заходу забезпечення позову.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 149, 150, 153, 258-261, 353 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої його представником адвокатом Ткачем Юрієм Анатолійовичем, про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна