Провадження № 2/522/1975/25
31 березня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександра Володимировича про встановлення нікчемності договору купівлі - продажу,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.08.2007 року ОСОБА_1 підписав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , згідно із якою ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , були надані повноваження бути представником ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_2 , яка належала Позивачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого 0112.2006 року, договору купівлі-продажу, посвідченого 02.08.2006 року приватним нотаріусом Дєордієвою І.В. міського нотаріального округу, за реєстровим № 4763; ціллю підписання довіреності було одержання прибутку від здачі квартири із подальшим отриманням фінансової вигоди власником квартири ОСОБА_1 , оскільки сам власник не мав часу займатись цим особисто.
09.10.2007 року у ОСОБА_1 стався інсульт, у зв`язку з чим його було терміново госпіталізовано до Жовтневої лікарні м. Києва; для подальшого лікування 31.10.2007 року Позивач був перевезений на реанімаційному літаку до м. Грац, Австрія.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дізнавшись, що у Позивача стався інсульт, у зв`язку з чим останній перебуває у лікарні у недієздатному стані, всупереч інтересам тодішнього власника квартири, ОСОБА_1 , здійснили серію правочинів відносно квартири АДРЕСА_2 , які мають усі ознаки шахрайської схеми щодо привласнення майна ОСОБА_1 , зокрема:
- на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року, посвідченим нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. за реєстровим номером №2624, ОСОБА_2 переоформив квартиру ОСОБА_1 на покупця, свою рідну сестру ОСОБА_3 , яка прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 ; згідно із п. 2.1. договору №2624, продаж зазначеної квартири здійснено за домовленістю сторін за 40 000 грн, що є вкрай невигідним для власника ОСОБА_1 з огляду на значно вищу вартість такої квартири, з огляду на її площу та розташування;
-згідно із договором купівлі-продажу від 10.09.2008 року ОСОБА_5 відчужила квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 ; відповідно до змісту вказаного Договору, загальна вартість вказаного нерухомого майна згідно із витягом №20184015 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 10 вересня 2008 року становить 40 000,00 грн.
З огляду на вказане, Позивач вважає, що раніше належна йому квартира, вибула з його володіння поза його волі та на підставі правочину, який був здійснений всупереч його інтересам, в інтересах третіх осіб, шляхом домовленості представника ОСОБА_2 із третьою особою - його рідною сестрою, ОСОБА_3 та укладенням договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року в той час коли Позивач був за кордоном, перебуваючи на лікуванні. Враховуючи викладені обставини, Позивач вважає, що існують усі законні підстави для встановлення нікчемності договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2017 року справу за вказаним позовом було передано судді Ільченко Н.А.
Ухвалою суду від 03.07.2017 року було задоволено самовідвід головуючого судді Ільченко Н.А., заявленого останньою у зв`язку із висловленням думки судді з приводу законності договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року у рамках іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_1 .
За результатом здійснення перерозподілу справа була розподілена у провадження судді Свяченої Ю.Б.
Ухвалою суду від 07.07.2017 року було відкрито провадження та призначено судове засідання на 29.08.2017 року о 09:50 год.
Ухвалою суду від 20.02.2018 року справу прийнято до провадження судді Абухіна Р.Д., у зв`язку із тимчасовим відсторонення судді Свяченої Ю.Б. від здійснення правосуддя та призначено розгляд справи у загальному порядку, підготовче судове засідання на 19.03.2018 року.
Позивачем подано клопотання про накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, у задоволенні відмовлено.
У судовому засіданні задоволено клопотання представника Позивача про витребування копій документів, у задоволенні заяви про накладення арешту на майно - відмовлено.
Інші учасники судового процесу до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином.
У судовому засіданні від 07.06.2018 року представник ОСОБА_1 надала суду заяву про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року було задоволено заяву Позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_3 .
08.08.2018 року Позивач надав суду заяву про зупинення провадження у справі до розгляду та ухвалення рішення по суті справи №522/7610/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності від 06.07.2007 року, заяву було задоволено та зупинено провадження у даній справі.
Ухвалою суду від 27.01.2021 року провадження по даній справі відновлено у зв`язку із розглядом справи №522/7610/17, призначено судове засідання на 12.04.2021 року о 12:30 год.
12.04.2021 року від представника Позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із ненабранням судовим рішенням у справі №522/7610/17. Суд задовольнив клопотання та зупинив провадження у справі до набрання вказаним рішенням законної сили.
Учасники справи в підготовче судове засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином.
Ухвалою суду від 30.04.2024 року клопотання представника третьої особи про поновлення провадження у справі задоволено, у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. Судове засідання призначено на 18.06.2024 року о 14:15 год.
11.06.2024 року до суду надійшли пояснення щодо позову від представника третьої особи, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В обґрунтування своєї вимоги представник третьої особи зазначає таке:
- Позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, а визнання нікчемним договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року жодним чином не призведе до поновлення оспорюваних прав Позивача.
- ОСОБА_1 не заявляє вимоги про захист свого порушеного права (наприклад, про усунення перешкод у користуванні майном), Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову;
- ОСОБА_2 , будучи представником ОСОБА_1 , під час вчинення спірного правочину діяв в межах виданої довіреності, а також Позивачем не доведено факт того, що договір купівлі-продажу від 03.12.2007 року був укладений внаслідок зловмисної домовленості Відповідачів.
У судове засідання 31.03.2025 року з`явився представник третьої особи ОСОБА_4 , інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином.
Позивача подав до суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, посилаючись на перебування у відрядженні за межами України, проте до заяви не додано копію відповідного наказу про відрядження.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги сторін, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно був власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 110,6 кв.м., що складається з двох житлових кімнат житловою площею 31,1 кв.м. та підсобних приміщень на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01.12.2006 року, та договору купівлі-продажу від 02.08.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Дєордієвою І.В. міського нотаріального округу за реєстровим №4763 та зареєстрованого у ПП БТІ «Інвентаризатор» у реєстровій книзі 625пр-172 за реєстровим №497.
06.08.2007 року ОСОБА_1 підписав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , згідно із якою ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , були надані повноваження бути представником ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_2 перед усіма юридичними та фізичними особам, саме: в усіх установах та організааціях незалежно від форми власності та їх підпорядкування, в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, в нотаріальних конторах (державних та приватних) з питань пов`язаних з відчуженням (продажем) вищевказаною нерухомістю.
Для реалізації вказаного ОСОБА_2 був наділений правом одержувати необхідні довідки та документи, у тому числі, робити від імені Позивача акти, що стосуються належності ОСОБА_1 нерухомості на праві приватної власності та сімейного стану, отримати Витяг з реєстру прав власності та технічний паспорт, розписуватись за останнього, укласти та підписати договір купівлі-продажу, визначаючи на свій власний розсуд умови та ціну такого договору, одержувати належні Довірителю від продажу гроші, сплачувати державне мито, інші податки та збори, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з довіреністю.
Довіреність була видана строком на три роки, тобто до 06.08.2010 року.
З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2007 року між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О. 06 серпня 2007 року, номер за ресєтром 2663 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець), було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Носенком О.В..
Відповідно до п.1.1. Договору Продавець продає (передає у власність), а Покупець купує (приймає у власність) житлову квартиру АДРЕСА_2 (надалі - «Нерухоме майно»), і сплачує за нього ціну, визначену цим Договором.
Пунктом 4.1 Договору визначено, що право власності на Нерухоме майно, що є предметом цього Договору та зазначене у п. 1.1., відповідно до статті 334 Цивільного Кодексу України, виникає у Покупця з моменту державної реєстрації цього Договору у відповідності до вимог чинного законодавства України. Право власності на Нерухоме майно має бути зареєстровано у відповідному уповноваженому органі відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України.
04.12.2007 року право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру було зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер: 10300254, номер запису: 497 у книзі 625пр-172.
Таким чином, ОСОБА_3 стала новим власником квартири АДРЕСА_2 .
10.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Носенком О.В.
Пунктом 1.1. Договору від 10.09.2008 року передбачено, що відповідно до умов цього Договору Продавець продає (передає у власність), а Покупець купує (приймає у власність) житлову квартиру АДРЕСА_2 (надалі - «Нерухоме майно») і сплачує за нього ціну, визначену цим Договором.
Отже, наступним власником квартири АДРЕСА_2 після ОСОБА_3 стала ОСОБА_4 .
Перевіривши правомірність заявлених позовних вимог, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Зі змісту довіреності від 06.08.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником як власника квартири АДРЕСА_2 з питань, пов`язаних із розпорядженням (продажем) вказаною нерухомістю. Для цього представнику ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було надано право укласти та підписати договір купівлі-продажу, визначаючи на власний розсуд умови та ціну такого договору.
03.12.2007 року, тобто в межах чинності вказаної довіреності, ОСОБА_2 , будучи уповноваженим на укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири із правом визначати умови та ціну такого правочину на власний розсуд, уклав із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , самостійно визначивши ціну відчужуваного нерухомого майна, що становила 40 000,00 грн.
З наведеного слідує, що ОСОБА_2 , будучи представником ОСОБА_1 , діяв в межах виданої йому довіреності.
Крім того, суд доходить висновку про відсутність підстав для кваліфікації вказаного правочину, сторонами якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості в контексті статті 232 ЦК України з огляду на таке.
Кваліфікація правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
У постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в частині застосування статті 232 ЦК України зазначила, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин.
У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.
Статтею 204 ЦК України унормовано дію презумпцію правомірності правочину.
Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Згідно із ст.. 80, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається відсутність будь-яких належних та допустимих доказів наявності зловмисної домовленості між Відповідачами, а відтак аргументи Позивача щодо наявності підстав для застосування ст.232 ЦК України не підлягають врахуванню судом.
Поміж іншого, судом було встановлено, що заявлена ОСОБА_1 позовна вимога щодо визнання договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року нікчемним не є належним способом захисту прав останнього, з огляду на наступні висновки суду.
Статтею 203 ЦК України встановлюються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (постанова Верховного суду від 08.12.2021 року по справі № 759/9443/17).
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, враховуючи положення ч.2 ст. 215 ЦК України та правову позицію Верховного суду, суд констатує, що позовна вимога визнання правочину нікчемним не є належним способом захисту прав Позивача, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав останнього, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).
Також суд бере до уваги посилання представника ОСОБА_4 на постанову Верховного Суду від 26.10.2022 року по справі №227/3760/19-ц, у якій зазначається, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним,шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, зробив обґрунтований висновок про відмову в позові з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов про усунення перешкод у використанні спірного нежитлового приміщення.
Водночас у даній справі Позивач посилається на те, що Согомонян Е.В. діючи в інтересах Позивача за довіреністю від 06.08.2007 року, уклав договір купівлі-продажу від 03.12.2007 року належної Позивачу квартири за заниженою ціною, тобто, діяв не в інтересах Позивача, та на цій підставі вважає вказаний договір купівлі-продажу нікчемним.
Як роз`яснив Верховний Суд, порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, а вчинення конкретних дій, які порушують право Позивача.
З огляду на те, що ОСОБА_1 не заявляє вимоги про захист свого порушеного права, суд визнає за доцільне погодитись із позицією представника третьої особи щодо обрання Позивачем неналежного способу захисту.
Таким чином, при розгляді даної справи судом було встановлено, що, укладаючи договір купівлі-продажу від 03.12.2007 року, ОСОБА_2 діяв законно та в межах довіреності від 06.08.2007 року, а заявлений Позивачем спосіб захисту його прав апріорі не є належним та ефективним.
З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у даній справі, суд вбачає підстави для скасування заходів забезпечення, які були накладені ухвалою суду від 07 червня 2018 року по даній справі.
Керуючись ст.ст. 2, 80, 81, 158, 259 ЦПК України, ст. 202-204, 215, 244, 328 ЦК України суд
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександра Володимировича про встановлення нікчемності договору купівлі - продажу відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, які вжито ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07 червня 2018 року.
Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 03.04.2025.
Суддя Р. Д. Абухін