провадження № 22-ц/824/3440/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Ковалевською Дар`єю Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року адвокатка Ковалевська Д.С. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16 вересня 2021 року, остаточно просила суд:

стягнути з ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» на користь позивача страхове відшкодування за Договором (Полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №200419647 у сумі 48 786,11 грн; пеню у розмірі 2 405,88 грн; інфляційні витрати у сумі 782,58 грн, 3% річних у розмірі 469,00 грн та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 жовтня 2020 року у м. Житомирі відбулась ДТП за участю транспортного засобу Mercedes-Benz A140, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП було визнано водія транспортного засобу Mercedes-Benz A140, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у страховика ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №200419647.

З метою визначення розміру матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу в результаті ДТП позивач звернувся до незалежного суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» та замовив проведення оцінки вартості матеріального збитку, завданого позивачу, як власнику автомобіля «Volkswagen Passat».

На виконання умов договору складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №678/12-20 від 23 грудня 2020 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку з ПДВ становить 76 834,13 грн. та 66 805,94 грн без ПДВ.

11 травня 2021 року, без узгодження з позивачем розміру страхового відшкодування, ТДВ СК «Альфа-Гарант» переведено на банківські реквізити позивача страхове відшкодування у розмірі 18 019,83 грн.

Таким чином, недоплачений розмір страхового відшкодування становить 48 786,11 грн, що становить різницю між вартістю матеріального збитку без ПДВ відповідно до Звiтy №678/12-20 (66 805,94 грн.) та здійсненою сумою страхового відшкодування (18 019,83 грн.).

Крім того, вказує, що несплата страховиком страхового відшкодування у повному обсязі у передбачені законодавством строки, є неналежним виконанням грошового зобов`язання, внаслідок чого має місце прострочення виконання такого зобов`язання та у позивача виникло право на відшкодування штрафних санкцій.

На підставі викладеного просила задовольнити позовні вимоги.

10 вересня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що відповідач належним чином та в повному обсязі виконав свої зобов`язання за полісом №200419647. Крім того, вказує, що позивачем при визначені суми позову не враховані положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

01 жовтня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Ковалевська Дар`я Сергіївна 18 жовтня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що 08 листопада 2021 року адвокатом Ковалевською Д.С. було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій було перераховано розмір штрафних санкцій станом день подання нової заяви про збільшення позовних вимог. Зазначила, що судове засідання 13 вересня 2021 року не відбулося у зв`язку з відсутністю судді, а тому заяву про збільшення позовних вимог нею подано до початку першого судового засідання.

Зауважила, що спір між сторонами полягає у встановлені дійсного розміру завданої позивачу шкоди внаслідок ДТП від 24 жовтня 2020 року та, як наслідок, розміру страхового відшкодування, яке має бути сплачене позивачу з боку ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суддею мало бути роз`яснено право на проведення судової експертизи та наслідки непроведення такої, проте суддя не тільки не роз`яснив сторонам право на призначення судової експертизи, але й незаконно відмовив у призначенні експертизи без жодних підстав.

Діюче законодавство не містить обмежень щодо оскарження суми страхового відшкодування та стягнення доплати у випадку отримання розміру страхового відшкодування, що визначений страховиком односторонньо без погодження з особою, яка має право на відшкодування розміру страхового відшкодування.

Вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнює «аварійний сертифікат» та «звіт про оцінку», не вбачає різницю у правовому врегулюванні цих двох документів, що й призвело до незаконного рішення.

Аварійний сертифікат, Звіт про оцінку та Висновок експерта не є тотожними поняттями. Зазначені документи є результатом діяльності різних виконавців, вони регулюються різними нормативно-правовими актами та мають різну юридичну силу.

Розмір матеріального збитку не може бути розрахований аварійним комісаром, адже аварійний комісар лише збирає інформацію, а тільки судові експерти та оцінювачі мають право робити розрахунок матеріального збитку.

Суд першої інстанції безпідставно зазначив на необхідність надання позивачем непередбаченого законодавством України доказу - рецензії на аварійний сертифікат.

Звернула увагу, що згоди між сторонами щодо суми страхового відшкодування досягнуто не було, позивач не погоджувався з сумою виплати у розмірі 18 110,37 грн. Таким чином страховик зобов`язаний був провести оцінку або експертизу пошкодженого майна у порядку, встановленому законодавством та здійснити виплату страхового відшкодування на підставі зазначеного документу, що відповідав би вимогам діючого законодавства.

Позивачем у Повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого вказано розмір страхового відшкодування, який позивач вважає задовільним і це 82 000,00 грн. Матеріали справи не містять жодного доказу погодження позивачем розміру виплаченого страхового відшкодування у вартості 18 110,37 грн.

Враховуючи припис п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого єдиним випадком, який дозволяє страховику здійснювати розрахунок страхового відшкодування без проведення експертизи (дослідження, оцінки), у т.ч. на підставі аварійного сертифікату, є досягнення згоди між потерпілим та страховиком про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування.

Окрім того, що сама виплата страхового відшкодування на підставі Аварійного сертифікату є неправомірною, зміст аварійного сертифікату також не відповідає діючому законодавству. Так, в аварійному сертифікаті взято ціни на б/у запасні частини та до них ще застосовано коефіцієнт зносу 63%.

Отже, самі розрахунки вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу у Аварійному сертифікаті не відповідають приписам Методики, а тому страховиком недотримано ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якою передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Вважає, що позивачем повністю доведено факт здійснення відповідачем страхового відшкодування на підставі недопустимого доказу, а тому позовні вимоги є абсолютно справедливими та обґрунтованими, які підлягають задоволенню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Ковалевською Дар`єю Сергіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26 грудня 2024 року представниця ТОВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» - Шпак Марія Володимирівна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 жовтня 2020 року відбулася ДТП за участю транспортного засобу «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 під керування ОСОБА_2 та транспортного засобу «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2020 року у справі №295/13155/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» і підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №200419647 від 27 червня 2020 року.

26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 як власник пошкодженого автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про настання ДТП та з заявою про страхове відшкодування, у якій зазначив, що вважає задовільним розмір страхового відшкодування у 82 000,00 грн.

На виконання вимог п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 29 жовтня 2020 року уповноваженою ТДВ СК «Альфа-Гарант» особою було здійснено огляд пошкодженого ТЗ «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 про що складено відповідний акт огляду колісного ТЗ, який підписано позивачем.

Відповідно до аварійного сертифікату №79-D/77/6, виконаного аварійним комісаром ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 з урахуванням фізичного зносу запчастин (62,9%) дорівнює 22 932,45 грн. з врахуванням 20 % ПДВ та 19 110,37 грн. без урахування ПДВ.

Крім того, відповідно до полісу страхування №200419647 франшиза становить 1 000,00 грн, а відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

На підставі заяви позивача про страхове відшкодування, ТДВ СК «Альфа-Гарант» 11 травня 2021 року сплатило страхове відшкодування у розмірі 18 110,38 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» належним чином та в повному обсязі виконало свої зобов`язання за полісом №200419647. В той час як позивач не надав документів щодо здійснення фактичного відновлювального ремонту транспортного засобу, а отже відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Позивач також не надав доказів рецензування аварійного сертифікату №79-D/77/6, що є законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки. На момент розгляду справи аварійний сертифікат №79-D/77/6 є дійсним. Наданий позивачем висновок №678/12-20 від 23 грудня 2020 року складено за цінами та тарифами станом на 07 грудня 2020 року та курсом валют на 02 грудня 2020 року, а не станом на дату ДТП. Крім того, оцінювачем ОСОБА_5 було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу лише 18 грудня 2020 року, тобто з моменту ДТП пройшло два місяці, де перебував автомобіль та які чинники впливали на його стан невідомо. Крім того, позивачем в позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань, які б свідчили про порушення ТДВ СК «Альфа-Гарант» вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо порядку або строків виплати страхового відшкодування. Адже, обсяг відповідальності Страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Щодо клопотань про призначення експертизи.

Встановлено, що до апеляційної скарги долучено, а також 31 січня 2025 року представницею ОСОБА_3 - адвокаткою Ковалевською Д.С. подано клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, подаючи клопотання про призначення експертизи на стадії апеляційного перегляду, ОСОБА_3 пропустив, визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, вимоги про поновлення строку на подання клопотання позивачем не заявлено.

На підставі встановленого, апеляційний суд залишає без задоволення клопотання позивача про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України).

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за участі транспортних засобів сторін, що мала місце 24 жовтня 2010 року о 19-40 год. у місті Житомир по вул. Чуднівській, 52, встановлена та в порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону).

Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Пунктом 12.1. статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пункт 34.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Положення пункту 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначають, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Отже, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

За обставинами цієї справи, на виконання положень п. 34.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 29 жовтня 2020 року представник ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у присутності позивача ОСОБА_1 здійснив огляд пошкодженого транспортного засобу, про що склав протокол.

13 листопада 2020 року аварійний комісар ОСОБА_4 склав аварійний сертифікат №79-D/77/6 з розрахунку вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу та визначив вартість матеріального збитку автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 з урахуванням фізичного зносу запчастин у розмірі 19 110,37 грн без урахування ПДВ.

На підставі страхового акту №ЦВ/20/7533 від 11 травня 2021 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 18 110,38 грн.

Разом з тим, з урахуванням тієї обставини, що у повідомленні про ДТП від 26 жовтня 2020 року ОСОБА_3 вважав задовільним розмір страхового відшкодування у 82 000,00 грн, за відсутності заяви позивача про згоду на виплату йому страхового відшкодування у розмірі 18 110,38 грн, місцевий суд помилково вважав, що відповідачем було виконано обов`язок, щодо визначення розміру завданого збитку та виплати страхового відшкодування відповідно до отриманих документів та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Жодних доказів досягнення між страховиком і потерпілим згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування відповідач не надав, а суд першої інстанції не встановив.

В той же час, оскільки після проведення 29 жовтня 2020 року огляду пошкодженого транспортного засобу, а також складення 13 листопада 2020 року аварійного сертифікату, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не виплачувало ОСОБА_3 страхове відшкодування, останній замовив висновок щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ №678/12-20 від 23 грудня 2020 року.

Відповідно до вказаного висновку, вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 , без врахування ПДВ становить 66 805,94 грн.

Зазначені експертом у Акті огляду ТЗ пошкодження є аналогічними за кількістю за змістом з пошкодженнями, які 29 жовтня 2020 року виявив під час огляду пошкодженого транспортного засобу представник страховика ОСОБА_6 , що спростовує доводи відповідача про неналежність висновку експерта.

Відтак, позивачу належить відшкодувати шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу, у порядку ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи, що вартість матеріального збитку пошкодженого в ДТП 20 жовтня 2020 року транспортного засобу «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_2 , становить 66 805,94 грн, відповідачем 11 травня 2021 року було виплачене страхове відшкодування в розмірі 18 110,38 грн. відповідно до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає недоплачене страхове відшкодування у розмірі 48 695,56 грн.

Відповідно до п. 36.5ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між страховою компанією та застрахованою особою, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з розрахунком позивача, який перевірений судом та не спростований відповідачем, пеня за прострочення виплати страхового відшкодування за період часу з 12 травня 2021 року по 08 листопада 2021 року становить 3 832,04 грн, збитки від інфляції у розмірі 1 277,07 грн та 3% річних 722,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню слід стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн та за подання апеляційної скарги - 1 089,60 грн, а всього 1 997,60 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 подані представником - адвокатом Ковалевською Дар`єю Сергіївною про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Ковалевською Дар`єю Сергіївною - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» (, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) в рахунок страхового відшкодування 48 786,11 грн, за період з 12 травня 2021 року по 08 листопада 2021 року пеню - 3 832,04 грн, збитки від інфляції - 1 277,07 грн та 3% річних - 722,00 грн, а всього 54 617 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот сімнадцять гривень) 22 копійки.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» (, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн та за подання апеляційної скарги - 1 089,60 грн, а всього 1 997 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто сім гривень) 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова