Справа №:243/7151/23
Провадження №: 2/755/2895/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Зілінської М.В.,

учасники справи:

представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Кузнецов І.С.,

відповідач ОСОБА_4 ,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Адвокатське бюро «Маринушкін і партнери», про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через представника - адвоката Кузнецова І.С. звернулись до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Згідно заявлених вимог позивачі просять суд: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 123 012,72 грн, з яких 99 290,94 грн - сума боргу, 19 265,93 грн - інфляційні втрати, 4 725,16 грн. - 3% річних; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 123 012,72 грн, з яких 99 290,94 грн - сума боргу, 19 265,93 грн - інфляційні втрати, 4 725,16 грн - 3% річних; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 127 014,42 грн, з яких 99 290,94 грн - сума боргу, 22 941,19 грн - інфляційні втрати, 5 051,60 грн - 3% річних.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Адвокатського бюро «АРСЕНА МАРИНУШКІНА» за правовою допомогою, суть якої полягала у представництві їх інтересів в судах щодо розгляду спору до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виплату гарантованих Державою коштів в розмірі 200000 грн. З цією метою, з юридичною особою Адвокатське бюро «АРСЕНА МАРИНУШКІНА» (далі - Бюро), де Відповідач є керівником, було укладено Договори про надання правничої (правової) допомоги N942/2020 від 27.07.2020 з ОСОБА_1 , №43/2020 від 27.07.2020 з ОСОБА_2 та №40/2020 від 27.07.2020 з ОСОБА_3 . За цими договорами Бюро взяло на себе обов`язок без обмеження кількості судових засідань та тривалості розгляду справи представляти інтереси Клієнтів (Позивачів) в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції щодо розгляду справи за позовом Клієнтів до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання дій протиправними щодо невиплати гарантованої суми відшкодування за вкладом, зобов`язання вчинити певні дії. Пунктом 2.2 цих Договорів було передбачено, що Позивачі уповноважили працівників Бюро здійснювати від свого імені представницькі функції в державних органах, установах та організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування в т.ч. подавати до них заяви, скарги, запити тощо, застосовуючи всі передбачені законом засоби для захисту прав та охоронюваних законом інтересів Клієнта, та вчиняти всі зазначені дії з правом підпису документів, а також отримувати від відповідних державних органів, установ та організацій всі документи, що направляються на ім`я Клієнта. Робити адвокатські запити, які необхідно для здійснення повноважень наданих цим Договором, без права отримання присуджених коштів чи майна. В Актах узгодження розміру та порядку сплати витрат на професійну правничу допомогу та гонорару (які є додатками до укладених із Бюро договорів про надання правничої допомоги), клієнт зобов`язується оплатити на користь Бюро в безумовному поряду без необхідності підписання актів виконаних робіт гонорар в розмірі 100000 грн протягом 3 днів з дня отримання від банку-агенту та/чи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми за відповідним банківським договором. Тобто, перед виплатою гонорару на користь Бюро ці громадяни кожний мали отримати суму відшкодування, з яких і мали оплатити Бюро гонорар. При цьому, без факту отримання заявниками суми відшкодування не виникали підстави для виплати гонорару, який мала отримати юридична особа Адвокатське бюро «АРСЕНА МАРИНУШКІНА», а не Відповідач як фізична особа. Крім того, 27.07.2020 Відповідач підготував однотипні тексти довіреностей, які за усними вказівками Відповідача були нотаріально засвідченні Позивачами, за яким передбачено, зокрема, право Відповідачем «отримувати належне відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб». За результатом наданих Бюро послуг правової допомоги Окружним адміністративним судом м.Києва були ухвалені рішення у справах №640/19329/20 від 17.02.2021, №640/19331/20 від 22.02.2021 та №640/19333/20 від 22.02.2021, якими було встановлено, що Позивачі були вкладниками ПАТ «Дельта Банк» по укладеними з цим банком договорам банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у доларах США. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не визнавав права Позивачів на гарантовану Державою виплату коштів в розмірі 200000 грн, Окружним адміністративним судом м.Києва рішення, якими зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Матвієнка Андрія Анатолійовича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо Позивачів за цими позовами, як вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів в межах гарантованої суми відшкодування для кожного з Позивачів по 200 000,00 грн. Не повідомивши про результати представництва інтересів Позивачів в суді, Відповідач скористався наданими Позивачами довіреностями та на їх підставі, як фізична особа отримав в АТ «ПУМБ» присуджені Позивачам грошові кошти - за кожного з Позивачів по 200 000,00 грн, з урахуванням комісій банку. Так 11.05.2022 по ОСОБА_1 виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана представником - ОСОБА_4, згідно довіреності № 2389 від 27.07.2020, у розмірі 199290,94 гри. Також 11.05.2022 по ОСОБА_2 виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана представником - ОСОБА_4, згідно довіреності № 2385 від 27.07.2020, у розмірі 199290,94 грн. Стосовно ОСОБА_3 повідомлено, що виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана 01.04.2022 представником - ОСОБА_4, згідно довіреності № 2387 від 27.07.2020, у розмірі 199290,94 грн. Претензією від 26.06.2023 Позивачами, в інтересах яких діяв Адвокат Кузнецов Ілля Сергійович, здійснено звернення до Відповідача, за яким, серед іншого, висунуто вимогу щодо виплати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 грошових крштів у розмірі 99290,94 грн кожному, присвоєних поверх узгодженого з його адвокатським бюро гонорару в 100000грн. На вимогу Відповідач не відреагував. Тому з відповідача на користь кожного з позивачів підлягають стягненню безпідставно набуті кошти в сумі по 99 290,94 грн. Також, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, позивачі просять стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Вказана позовна заява та додані до неї документи подані в електронному вигляді через систему «Електронний суд».

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2024 року справу передано для розгляду за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. (т.1 а.с.85-86, 98-99)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року вказану справу повернуто до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, для належного оформлення. (т.1 а.с.100-101)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання копії ухвали. (т.1 а.с.103-104)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.114-117)

12 червня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву. (т.1 а.с.135-147).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2024 року відзив відповідача ОСОБА_4 залишено без розгляду. (т.1 а.с.182, 215-216)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2024 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_4 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Адвокатське бюро «Маринушкін і партнери». (т.1 а.с.203, 213-214)

29 жовтня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи АБ «Маринушкін і партнери», в яких третя особа просить відмовити в задоволенні позову. За доводами пояснень, третя особа вважає, що позовні вимого пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки правовідносини склалась внаслідок надання професійної правничої допомоги за договорами, укладеними між позивачами та АБ «АРСЕНА МАРИНУШКІНА», на виконання яких позивачами в той же день були надані нотаріально посвідчені довіреності адвокату ОСОБА_4 А якщо розглядати отримання грошових коштів відповідачем поза межами здійснення адвокатської діяльності, то довіреності свідчать про наявність правовідносин, які є представницькими відносинами. Отже довіреності не є беззаперечним свідченням того, що представництво виникло на підставі договору доручення, договорів доручення між сторонами не укладалось. За доводами третьої особи, відповідач діяв виключно в межах наданих йому повноважень за довіреностями, які дозволяли йому отримати гарантовану суму відшкодування, відповідачу жодна претензія не направлялась, претензія була направлена АБ «Маринушкін і партнери». З наведених підстав третя особа вказує на відсутність домовленості між сторонами щодо повернення отриманих відповідачем коштів. (т.2 а.с.50-55)

09 серпня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 подана до суду відповідь на пояснення третьої особи, в яких відповідач підтримав пояснення третьої особи. Вказує на недоведеність доводів позивачів щодо отримання відповідачем присуджених коштів замість позивачів, стверджує, що цих коштів не отримував, працює в АБ на посаді в.о. керуючого, отже був уповноважений АБ на представництво позивачів на підставі договору про надання правничої допомоги. Вважає, що справжньою метою позовної заяви є намір позивачів безпідставно стягнути з відповідача грошові кошти. Крім того, довіреності видавались на двох працівників АБ, тому вважає безпідставними доводи позивачів щодо не надання позивачами згоди на отримання грошей замість позивачів. Відповідач стверджує, що він, як фізична особа, жодного дня не представляв інтереси позивачів, оскільки це робили працівники АБ. Також відповідач вказує на відсутність в матеріалах справи актів узгодження розміру та порядку сплати витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, з листа банку вбачається, що виплата була одержана представником - ОСОБА_4 , а таке представництво він здійснював на підставі договорів про надання правничої допомоги, які були укладені з АБ. Також відповідач вказує на відсутність доказів приросту у відповідача майна без достатніх правових підстав. З огляду на те, що у відповідача немає жодних грошових зобов`язань перед позивачами, вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач вважає неправомірною. (т.2 а.с.1-13)

11 серпня 2024 року представником позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокатом Кузнецовим І.С. через систему «Електронний суд» подані заперечення по змісту пояснень третьої особи (т.1 а.с.231-235), які прийняті судом як відповідь на пояснення третьої особи, як це передбачено ч.2 ст.192 ЦПК України. За змістом заперечень, спору між Позивачами і Бюро не може бути, адже попри наявні з Бюро домовленості (п.2.2 Договорів за якими Позивачі уповноважили працівників Бюро здійснювати від свого імені представницькі функції без права отримання присуджених коштів чи майна), факту отримання Позивачами грошей, задля яких і виникли відносини з Бюро - не було. За доводами позивачів, Відповідач особисто як фізична особа отримав в АТ «ПУМБ» грошові кошти за кожного з Позивачів. Доказів отримання грошей у АТ «ПУМБ» саме Бюро замість Позивачів не існує, жодних претензій до Позивачів щодо свого гонорару по договорам про надання правничої (правової) допомоги Бюро не заявляє. За доводами позивачів, у відносинах між Позивачами і Бюро немає «бази» для обчислення гонорару для Бюро по договорам про надання правничої (правової) допомоги, адже всупереч положенням п.2.2 договорів і Актів узгодження розміру та порядку сплати гонорару факту отримання Позивачами спірних грошей не було, відповідно, цим нівелюється можливість говорити про те, що має місце спроба Позивачів за рахунок розгляду цього спору уникнути оплати Позивачами гонорару на користь Бюро. Відповідачу не було надано згоди і доручень на отримання особисто цих грошей у відділеннях банку АТ «ПУМБ» замість Позивачів ні по договорам про надання правової допомоги, ні за нотаріальними довіреностями, і про відсутність будь-яких інших відносин, які могли бути підставою для оплати цих грошей йому, як фізичній особі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.124, 127-128)

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Кузнецов І.С. в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що відповідач як фізична особа отримав від імені позивачів у банку кошти, які позивачам не передав. Відповідач повинен був віддати позивачам отримані в банку кошти, а позивачі мали сплатити йому гонорар. Позивачі звертались до відповідача з вимогами про отримання коштів - направляли претензію на адресу АБ.

Відповідач ОСОБА_4 , який за посадою також є представником третьої особи АБ «Маринушкін і партнери» в судовому засіданні просив у задоволені позову відмовити, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним відповідачем та третьою особою в заявах по суті справи та додатково пояснив, що в 2020 році до нього звернувся клієнт, який є родичем позивачів, та який мав вклади в банку, які були розділені між багатьма особами, в тому числі й позивачами. Зазначив, що довіреності від позивачів складались нотаріусом та одночасно укладались договори про надання правничої допомоги, відповідач представляв інтереси позивачів у суді. Після ухвалених судом рішень та виплати коштів банком, вони відповідачем віддавались клієнтам, але з дружиною першого клієнта виникли суперечності, оскільки не по всім клієнтам були ухвалені рішення на користь вкладників, та вона вимагала по одному з таких клієнтів також повернення коштів. Стверджував, що кожному з позивачів АБ віддало кошти, за вирахуванням обумовленого гонорару, проте розписки не писались, оскільки не укладались договори доручення. Кошти були отримані позивачами в рамках надання професійної правничої допомоги, як представником АБ. Після цього позивачі стали вимагати повернення гонорару за договором про надання правничої допомоги, тиснули, подавали скарги та заяви. Зауважив, що він, як фізична особа не мав з позивачами жодних відносин, оскільки мали місце їх відносини з АБ, проте в договорах було обумовлено - без права на отримання коштів. Вважає, що зверненням з цим позовом до суду, позивачі намагаються забрати сплачений гонорар.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Судом установлено, та вбачається з матеріалів справи, що 27.07.2020 між Адвокатським бюро «АРСЕНА МАРИНУШКІНА» (далі - АБ) та кожним із позивачів були укладені договори про надання правничої (правової) допомоги (далі - договори): №42/2020 з ОСОБА_1 (т.2 а.с.94-95); №43/2020 з ОСОБА_2 (т.2 а.с.91-92); №40/2020 з ОСОБА_3 (т.2 а.с.97-98).

За умовами договорів, клієнти доручили АБ уповноважити представників бюро бути представниками/ захисниками в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції щодо розгляду справи за позовом клієнтів до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 2.1., 3.1. договорів).

Пунктом 2.2. договорів було визначено, що клієнти уповноважили працівників бюро здійснювати від свого імені представницькі функції в державних органах, установах та організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування в т.ч. подавати до них заяви, скарги, запити тощо, застосовуючи всі передбачені законом засоби для захисту прав та охоронюваних законом інтересів клієнта, та вчиняти всі зазначені дії з правом підпису документів, а також отримувати від відповідних державних органів, установ та організацій всі документи, що направляються на ім`я клієнта. Робити адвокатські запити, які необхідно для здійснення повноважень наданих цим договором, без права отримання присуджених коштів чи майна.

Також кожним із позивачів з АБ були підписані додатки №1 до вказаних вище договорів, якими вони визначили розмір гонорару та порядок його сплати, згідно яких клієнти зобов`язались (кожен) сплатити на користь бюро в безумовному поряду без необхідності підписання актів виконаних робіт гонорар в розмірі 100 000,00 грн (суми гонорару в актах виправлені, але сторонами в судовому засіданні підтверджено, що саме такий розмір гонорару було обумовлено) протягом 3 днів з дня отримання від банку-агенту та/чи від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми за відповідним договорами від 05.02.2015, укладеними клієнтами з ПАТ «Дельта банк» (т.2 а.с.93, 96, 99).

В подальшому АБ «АРСЕНА МАРИНУШКІНА» змінило найменування на АБ «Маринушкін і партнери» (т.1 а.с.187-202).

Також 27.07.2020 кожним із позивачів були видані нотаріально посвідчені довіреності, якими ОСОБА_1 (№2389) (т.1 а.с.63-64), ОСОБА_2 (№2385) (т.1 а.с.24-25), ОСОБА_3 (№2387) (т.1 а.с.30-31), уповноважили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 бути їх представниками в ПАТ «Дельта банк», Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, з усіма необхідними повноваженнями з усіх питань, пов`язаних з відшкодуванням позивачам вкладів, відповідних відсотків, яке здійснюється в порядку визначеному чинним законодавством, у будь-яких банківських установах, філіях та відділеннях банків, що визначені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, як банки, отримувати належне відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб отримувати банківські виписки та довідки тощо. Також цими довіреностями позивачі уповноважили вказаних у них осіб представляти позивачів в усіх судових установах України з усіма відповідними правами.

За результатами звернення позивачів до суду, Окружним адміністративним судом міста Києва були ухвалені рішеннями у справах: №640/19329/20 від 17.02.2021 (т.1 а.с.68-74); №640/19331/20 від 22.02.2021 (т.1 а.м.32-36); №640/19333/20 від 22.02.2021 (т.1 а.с.45-51).

Згідно відповіді АТ «ПУМБ» від 22.06.2023 №КНО-33/40881 на адвокатський запит, за результатами перевірки встановлено, що 11.05.2022 по ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана представником - ОСОБА_4, згідно довіреності №2389 від 27.07.2020, у розмірі 199 290,94 грн. Виплата була проведена у відділенні №38 АТ «ПУМБ» в м.Київ за адресою: просп. Григоренка, буд.28. Також 11.05.2022 по ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана представником - ОСОБА_4, згідно довіреності №2385 від 27.07.2020, у розмірі 199 290,94 грн. Виплата була проведена у відділенні №38 АТ «ПУМБ» в м.Київ за адресою: просп. Григоренка, буд.28. Стосовно ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) повідомлено, що виплата від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була одержана 01.04.2022 представником - ОСОБА_4, згідно довіреності №2387 від 27.07.2020, у розмірі 199 290,94 грн. Виплата була проведена у відділенні № 15 АТ «ПУМБ» в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.39, 176)

Стороною відповідача не заперечувалось одержання ним у відділеннях банку на підставі довіреностей коштів у вказаних вище розмірах.

Претензією від 26 червня 2023 року, адресованою позивачами ОСОБА_4 , на відому їм електронну адресу, серед іншого, викладено прохання про виплату кожному позивачу по 99 290,94 грн, які відповідач отримав як представник по довіреностям. (т.1 а.с.54-55)

В силу вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

За змістом частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тобто, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Конструкція ст. 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/13032/16-ц, провадження № 61-1582зпв18, зазначено, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Отримані відповідачем в АТ «ПУМБ» на підставі виданих позивачами довіреностей кошти не є за своєю юридичною природою коштами, що можна віднести до переліку, визначеному у приведеній вище нормі.

За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, слід констатувати, що між позивачами (кожним окремо) та АБ було укладено договори про надання правничої допомоги, узгоджено вартість та порядок оплати гонорару за надані послуги, кожним із позивачів видано на ім`я відповідача довіреності, якими, серед іншого, вповноважено на одержання у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб відшкодуванням позивачам по вкладам у будь-яких банківських установах, філіях та відділеннях банків, що визначені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі яких відповідачем отримані в АТ «ПУМБ» за кожного із позивачів по 199 290,94 грн.

При цьому відповідачем та третьою особою стверджується передача цих коштів кожному із позивачів та сплата останніми гонорару за правничу допомогу, згідно договорів. Однак матеріали справи не містять жодного доказу в розумінні ст. 76-80 ЦПК України як на підтвердження передачі відповідачем (або будь-якою іншою особою) грошових коштів в будь-якому розмірі позивачам, так і на підтвердження оплати позивачами обумовленої актами вартості адвокатських послуг.

Отже, судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач, не передавши позивачам отримані від банку кошти, збагатився за рахунок позивачів, з якими відповідач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо цих коштів, поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

При цьому доводи третьої особи щодо звернення позивачів з цим позовом до неналежного відповідача є безпідставними, оскільки докази отримання цих коштів від відповідача третьою особою (яка на відміну від відповідача не була уповноважена на отримання коштів) в матеріалах справи відсутні.

Кожним із позивачів заявлено вимоги про стягнення з відповідача по 99 290,94 грн безпідставно набутих (збережених) коштів, що є різницею між сумою відшкодування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в розмірі 199 290,94 грн та 100 000,00 грн (обумовленого в актах гонорару).

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів по 99 290,94 грн безпідставно набутих коштів.

Позивачі також просять стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Крім того, в силу положення ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Встановивши, що відповідач набув (зберіг) без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачам, та не повернув їх, суд убачає наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19), від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св21) та від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21).

Статтю 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми, розміщено в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Відтак, положення розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України).

Отже, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому, в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 у справі № 14-16цс18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного збереження відповідачем грошових коштів позивачів.

У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна не є правомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Суд також враховує, що про обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі відповідач не стверджує і судом не встановлено.

Позивачем ОСОБА_1 заявлено до стягнення з 12.05.2022 по 31.12.2022: 19 265,93 грн - інфляційні втрати; 4 725,16 грн. - 3% річних.

Позивачем ОСОБА_2 заявлено до стягнення з 12.05.2022 по 31.12.2022: 19 265,93 грн - інфляційні втрати; 4 725,16 грн. - 3% річних.

Позивачем ОСОБА_3 заявлено до стягнення з 02.04.2022 по 31.12.2022: 22 941,19 грн - інфляційні втрати, 5 051,60 грн - 3% річних.

Згідно аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судом перевірено наведений позивачами в позовній заяві розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за користування безпідставно набутими/ збереженими коштами та встановлено помилки в розрахунках інфляційних втрат.

За проведеними судом розрахунками, з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 19 008,49 грн, 3% річних в сумі 4 725,16 грн, за період з 12.05.2022 по 31.12.2022. З відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 19 008,49 грн, 3% річних в сумі 4 725,16 грн, за період з 12.05.2022 по 31.12.2022. З відповідача на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 22 675,78 грн, 3% річних в сумі 5 051,60 грн, за період з 02.04.2022 по 31.12.2022.

Отже в цій частині позов підлягає задоволенню частково.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що правовідносини у даній справі не пов`язані з наданням позики чи кредиту, а тому на них не поширюється дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Щодо інших доводів сторін та третьої особи, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч. 1 ст. 133 ЦПК України)

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням визначеного Законом України «Про судовий збір» коефіцієнту при зверненні до суду в електронному вигляді, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі: ОСОБА_1 в сумі 984,10 грн; ОСОБА_2 в сумі 984,10 грн; ОСОБА_3 в сумі 1 016,11 грн.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До закінчення судових дебатів у справі, представником позивачів зроблена відповідна заява.

Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачами на правничу допомогу та встановити позивачам строк на подання доказів щодо їх розміру.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 15, 16, 625, 1212 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа Адвокатське бюро «Маринушкін і партнери» (, місцезнаходження: м.Київ, вул. Хрещатик, буд. 46-А), про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 99 290,94 грн, інфляційні втрати в розмірі 19 008,49 грн, 3% річних в сумі 4 725,16 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 984,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 99 290,94 грн, інфляційні втрати в розмірі 19 008,49 грн, 3% річних в сумі 4 725,16 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 984,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 99 290,94 грн, інфляційні втрати в розмірі 22 675,78 грн, 3% річних в сумі 5 051,60 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 016,11 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 08 квітня 2025 року на 09 годину 30 хвилин, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва (м. Київ, вул. Пластова, буд.3, каб.43).

Встановити позивачам строк для подання доказів щодо розміру понесених ними судових витрат на правничу допомогу - до 31 березня 2025 року включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 04 квітня 2025 року.

Суддя: