27.03.2025 Єдиний унікальний № 371/988/22 провадження № 2/371/38/25
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2/371/38/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Овчаренко В.С.,

за участі

представників позивача Швачки В.Ю., Гресенко О.В.,

представника

ТОВ «Нива Миронівщини» Юрко К.В.

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом

Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини», третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Миронівська міська рада Київської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору оренди

та

зустрічним позовом ОСОБА_1 до КСП «Маслівське», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: Миронівська міська рада про визнання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, в частині земельних ділянок, посвідчених свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, та правом власності якого зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, таким, що втратив чинність,-

В С Т А Н О В И В:

До Миронівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» звернулося Колективне сільськогосподарське підприємство «Маслівське» та з урахуванням уточнення позовних вимог просило:

?витребувати на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:025:0009 загальною площею 4,2896 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миронівської територіальної громади (за межами с. Маслівка) Обухівського району Київської області;

?визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0009 загальною площею 4,2896 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миронівської територіальної громади (за межами с. Маслівка) Обухівського району Київської області;

?витребувати на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:025:0014 загальною площею 2,1448 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миронівської територіальної громади (за межами с. Маслівка) Обухівського району Київської області;

?визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0014 загальною площею 2,1448 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миронівської територіальної громади (за межами с. Маслівка) Обухівського району Київської області.

Свої вимоги позивач мотивував наступним:

Слідчим відділом Миронівського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000279, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України.

В межах вказаного кримінального провадження позивача КСП «Маслівське» визнано потерпілим.

В ході ознайомлення з матеріалами вказаного кримінального провадження позивачу стало відомо, що в рамках досудового розслідування було призначено та проведено земельнотехнічну експертизу, за результатами якої було складено висновок судового експерта від 07.12.2020 № 226/12-2020.

В результаті проведеної експертизи було встановлено, що на земельну ділянку державної власності з кадастровим номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 га, яка на підставі акту на право постійного користування земельною ділянкою (серії ЯЯ № 153883) перебуває на праві постійного користування у ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» (), повністю накладаються земельні ділянки: кадастровий номер :02:025:0014 та кадастровий номер :02:025:0009.

Відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, ці земельні ділянки на момент подання позову належать на праві приватної власності ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:025:0014 на підставі договору міни, укладеного з ОСОБА_3 .

На земельну ділянку з кадастровим номером :02:025:0009 ОСОБА_1 набула право власності на підставі договору міни, укладеного з ОСОБА_4 .

В свою чергу, підставою для набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на зазначені земельні ділянки стало розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 29.10.2013 № 419 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) членам підприємства КСП «Маслівське» та громадянам працівникам соціальної сфери і пенсіонерам з їх числа для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області».

Позивач є правонаступником Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» (). В порядку правонаступництва до позивача перейшло право постійного користування земельною ділянкою державної власності з кадастровим номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 га, яка на підставі акту на право постійного користування земельною ділянкою (бланк серії серії ЯЯ № 153883) перебувала на праві постійного користування у ДП «СП «Маслівське».

Таким чином, позивач є титульним володільцем зазначеної земельної ділянки.

Позивач вважає, що спірні земельні ділянки були виведені із земель державної власності незаконно, а їх передача у приватну власність за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001 (яка перебуває на праві постійного користування у КСП «Маслівське») відбулась з порушенням норм діючого законодавства та призвела до порушення законних прав та інтересів позивача, зважаючи на наступне.

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 153883 (далі державний акт серії ЯЯ № 153883) Державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» надано у володіння та користування на праві постійного користування земельну ділянку з кадастровим номером номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 га з цільовим призначенням «для ведення сільськогосподарського виробництва».

На підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 29.02.2012 № 14-25-2/1 було розпочато приватизацію ДП «СП «Маслівське» відповідно до ст. 6 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі».

03.07.2012 начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області затверджено План приватизації державного майна ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське».

Відповідно до затвердженого плану передбачалось здійснити приватизацію ДП «СП «Маслівське» шляхом перетворення у колективне сільськогосподарське підприємство «Маслівське».

21.12.2012 завершено приватизацію ДП «СП «Маслівське» шляхом перетворення у колективне сільськогосподарське підприємство «Маслівське».

Положеннями ст. 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» передбачається, що способом приватизації державних сільськогосподарських підприємств є перетворення таких підприємства у колективні сільськогосподарські підприємства або у акціонерні товариства.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» передбачено, що безоплатна передача частки державного майна (акцій) здійснюється в разі перетворення в процесі приватизації радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств у колективні сільськогосподарські підприємства або в акціонерні товариства на підставі договору безоплатної передачі, який укладається з урахуванням законодавства з питань оподаткування.

Статтею 108 Цивільного кодексу України встановлено, що перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Частиною другою статті 191 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

21.12.2012 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі ЄДРПОУ) внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи - КСП «Маслівське».

Відповідно до відомостей, що містяться в ЄДРПОУ, КСП «Маслівське» є правонаступником ДП «СП «Маслівське».

Положення про правонаступництво КСП «Маслівське» також містяться в поточній редакції Статуту вказаного товариства та у попередній редакції Статуту.

Відповідно до частини 2 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно статті 108 Цивільного кодексу України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

У разі перереєстрації (створення) суб`єкта господарської діяльності, що є правонаступником прав і майнових зобов`язань свого попередника, за ним зберігається ідентифікаційний код попередника.

Відповідно до пункту 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затверджений постановою КМУ від 22.01.1996 № 118, ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. У разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код.

Згідно з відомостями, розміщеними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ДП «СП «Маслівське» та КСП «Маслівське» мають один і той же код ЄДРПОУ - 35388896.

Зазначені фактичні обставини дають підстави для висновку, що КСП «Маслівське», як юридична особа, яка утворена в результаті приватизації ДП «СП «Маслівське» шляхом перетворення, є правонаступником зазначеного державного підприємства за всіма правами.

Згідно з нормою ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Зокрема, підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені ст. 141 Земельного кодексу України, якою передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

В постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 року у справі № 21-3а11 сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Аналогічні висновки були зроблені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.08.2018 у справі № 911/2726/17 та від 10.10.2018 у справі № 907/916/17.

ДП «СП «Маслівське», як юридична особа, не було припинено в розумінні п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, оскільки було реорганізовано з утворенням правонаступника - КСП «Маслівське».

Положеннями ст. 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Згідно з пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити в установленому порядку право власності або право оренди на них.

Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

При цьому, Конституційний Суд України вказав, що у господарюючих суб`єктів, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, чітко не встановлений законом обов`язок та строк вчинення дій, що пов`язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідної процедури.

В ході приватизації ДП «СП «Маслівське» не передбачалось припинення права користування його правонаступником (КСП «Маслівське») землями, що не підлягали роздержавленню і приватизації (пайовий фонд КСП), але входили до складу земельних угідь, користувачем яких було зазначене державне підприємство.

Також земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 або її частина попередньо не вилучалась із користування КСП «Маслівське». Державний акт серії ЯЯ № 153883 не визнавався недійсним та не скасовувався.

Уповноважені органи не приймали рішення про припинення права постійного користування КСП «Маслівське» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:228:0001 або на її частину.

Колективне сільськогосподарське товариство «Маслівське», як правонаступник ДП «СП «Маслівське», добровільно не відмовлялось від права користування зазначеною земельною ділянкою.

Відповідно до сформованої позиції Верховного Суду, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11 та постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №914/1104/18, від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 15.01.2020 у справі № 925/361/19, від 02.09.2020 у справі № 918/194/19.

Таким чином, КСП «Маслівське», як юридична особа, яка утворена в результаті приватизації ДП «СП «Маслівське» у порядку, визначеному ч. 6 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» (який діяв на час проведення приватизації ДП «СП «Маслівське»), є правонаступником зазначеного державного підприємства за всіма правами.

Також є законним та обґрунтованим висновок про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001, яка перебувала на праві постійного користування у ДП «СП «Маслівське», законно перебуває на праві постійного користування у КСП «Маслівське», як правонаступника вказаного державного сільськогосподарського підприємства.

Факт правонаступництва КСП «Маслівське», у т.ч. у питаннях землекористування також підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 у справі № 911/2619/19.

Відтак, КСП «Маслівське» є титульним володільцем земельної ділянки з усіма правами, передбаченими Земельним кодексом України.

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 належить до земель державної власності, що підтверджується державним актом серії ЯЯ № 153883.

Спірні земельні ділянки повністю накладаються на земельну ділянку з кадастровим номером :02:228:0001, що свідчить про те, що вказані земельні ділянки сформовані за рахунок земель державної власності.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Тобто необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку має бути рішення уповноваженого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника (держави), про передання у власність земельної ділянки.

Відсутність такого рішення свідчить про безпідставність (незаконність) набуття особою права власності на земельну ділянку.

Позивач стверджує, що спірні земельні ділянки вибули з державної власності поза волею власника (держави) та особи, яка є титульним володільцем (КСП «Маслівське») земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001, з порушенням вимог чинного законодавства щодо порядку безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян. Тому є правові підстави для відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом витребування спірних земельних ділянок на користь держави (у державну власність) та повернення у володіння титульного володільця (КСП «Маслівське»).

29.10.2013 Миронівською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято розпорядження № 419 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) членам підприємства КСП «Маслівське» та громадянам працівникам соціальної сфери і пенсіонерам з їх числа для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської об ласті», далі розпорядження від 29.10.2013 № 419.

Відповідно до частин першої третьої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянкам. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Характерна особливість права державної власності на землю полягає в тому, що держава реалізує своє право власності на землю через відповідні органи державної влади, які фактично і здійснюють комплекс правомочностей власника (держави), визначених у частині першій статті 78 Земельного кодексу України, у тому числі й розпоряджаються землею державної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 Земельного кодексу України.

01.01.2013 вступив в силу Закону України від 06.09.2012 № 5245-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким статтю 122 Земельного кодексу України було викладено у новій редакції.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Згідно із частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла з 01.01.2013) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З 01.01.2013 та станом на 29.10.2013 (дата видання розпорядження) центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів було Державне агентство земельних ресурсів України (пункт 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 445).

Як вбачається із зазначеного вище, положення частини 3 статті 122 Земельного кодексу України наділяли районні державні адміністрації повноваженнями щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності, в т.ч. щодо прийняття рішення про їх приватизацію до 01 січня 2013 року.

Однак зі вступом в силу з 01.01.2013 Закону України від 06.09.2012 № 5245-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» повноваження щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності перейшли до центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, а саме до Державного агентства земельних ресурсів України та його територіальних органів.

Зазначене підтверджується висновком науково-правової експертизи щодо дотримання земельного законодавства України при приватизації земель колишнього державного сільськогосподарського підприємства, яке реорганізоване у колективне сільськогосподарське підприємство, затвердженого головою ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України (копія додається).

Таким чином, з 01.01.2013 органом виконавчої влади, який виконує від імені держави повноваження власника щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення, віднесених до державної власності, стало Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи, а районні державні адміністрації втратили такі повноваження.

Відповідно до викладеного, Миронівська районна державна адміністрація станом на 29.10.2013 (дата видання розпорядження № 419) вже не мала повноважень розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення, до яких належить земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001, титульним володільцем якої було ДП «СП «Маслівське», а в подальшому стало КСП «Маслівське».

Державним агентством земельних ресурсів України та його територіальними органами не приймалось рішення про передачу земельних ділянок з кадастровими номерами :02:025:0009 та :02:025:0014 з державної власності у приватну власність.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Державного агентства земельних ресурсів України або його територіальних органів - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла.

Також під час передачі спірних земельних ділянок з державної у приватну власність не було дотримано встановленого Земельним кодексом України порядку.

Так, землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися з державної у приватну власність різними способами, які залежать від організаційно-правової форми сільськогосподарських підприємств, які виступають землекористувачами.

Порядок приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій визначається нормами ст. 25 та ст. 118 Земельного кодексу України.

Як вже зазначалось, земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 (за рахунок якої було сформовано спірні земельні ділянки) перебувала у державній власності та знаходилась на праві постійного користування у ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 153883.

Оскільки ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» належало до державної форми власності та підлягало приватизації саме як державне сільськогосподарське підприємство, то приватизація земель, які перебували у його користуванні та їх передача працівникам цього підприємства (та прирівняним до них особам) повинна була проводитися у порядку, передбаченому ст. 25 Земельного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних підприємств земельні ділянки передаються працівниками цих підприємств, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних сільськогосподарських підприємств приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Частинами третьою - статті 118 цього Кодексу передбачено, що громадяни - працівники державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам на розробку проекту приватизації земель.

Положеннями ч. 5 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонерам з їх числа, провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до абзацу першого ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Абзацом другим ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно із ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Положеннями ч. 9 ст. 118 цього Кодексу передбачається, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно із ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до протоколу Загальних зборів трудового колективу і ініціативної групи пенсіонерів Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Маслівске» від 25.07.2012 з питання другого порядку денного трудовим колективом державного підприємства було прийнято наступне рішення:

«звернутись до Миронівської райдержадміністрації з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту роздержавлення та приватизації земель ДП «СП» Маслівське» в порядку ст. 25 Земельного кодексу України, орієнтовно площею 1968 га, з подальшим виготовленням державних актів на земельні ділянки, які будуть власністю членів трудового колективу і прирівняних до них осіб чисельністю 350 осіб (Список додається). Доручити провідному економісту ОСОБА_5 підготувати лист з клопотанням до Миронівської райдержадміністрації».

Таким чином, трудовим колективом ДП «СП «Маслівське» було прийнято рішення про приватизацію земель, які перебували у користуванні зазначеного державного підприємства, у порядку, передбаченому ст. 25 Земельного кодексу України.

Проте, уповноваженим органом не надавався ДП «СП «Маслівське» дозвіл на розробку проекту приватизації земель, що перебували у користуванні цього підприємства (ч. 4 ст. 118 Земельного кодексу України).

Відповідно, не було складено проект приватизації земель ДП «СП «Маслівське», який би, зокрема, передбачав формування та передачу у приватну власність земельних ділянок за рахунок земельної ділянки державної форми власності з кадастровим номером :02:228:0001, яка перебувала на праві постійного користування у ДП «СП «Маслівське» на підставі державного акту серії ЯЯ № 153883.

Також відсутні відомості про оскарження у порядку ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України членами трудового колективу бездіяльності Миронівської районної державної адміністрації або відмови у передачі у приватизації працівниками (та прирівняним до них особам) земель, що перебували у користуванні зазначеного державного підприємства.

Тобто, передбачена ст. 25 Земельного кодексу України процедура приватизації земель, які перебували у користуванні ДП «СП «Маслівське», була розпочата, проте не була завершена.

Передача спірних земельних ділянок із державної до приватної власності відбулась за відсутності затвердженого у встановленому порядку проекту приватизації земель ДП «СП «Маслівське», що є порушенням ч. 5 ст. 118 Земельного кодексу України.

Приписи щодо паювання земель сільськогосподарського призначення містить, зокрема Указ Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", пунктом 1 якого визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2 Указу № 720/95).

Законом України від 5 червня 2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначаються організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

Статтями 1 та 2 Закону України N 899-ІV визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у порядку, визначеному Законом та Указом, можуть бути розпайовані лише землі, які передані колективним сільськогосподарським підприємствам у колективну власність.

Проте, будь-які землі, які перебували у користуванні ДП «СП «Маслівське», зокрема, і ті, що входили до земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001, не передавалися у колективну власність членам КСП «Маслівське», як правонаступнику вказаного державного підприємства.

Земельні ділянки колишнього ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» були надані підприємству на праві постійного користування, тобто, незважаючи на обставини його перетворення в КСП «Маслівське», вказані земельні ділянки залишились в державній власності.

Таким чином, на момент припинення Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» та державної реєстрації статуту колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське», а саме станом на 21 грудня 2012 року, земельні ділянки, що раніше надані у постійне користування Державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське», в силу положень статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» належали до земель державної власності тане були передані в колективну власність зазначеного КСП та не підлягали паюванню за законодавством, що регулює паювання земель колективної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних сільськогосподарських підприємств земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Отже, норми Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95 та Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не можуть бути застосовані до відносин з приватизації земель колишнього державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське», оскільки порядок приватизації таких земель визначений статтею 25 Земельного кодексу України.

Зазначене підтверджується висновком науково-правової експертизи щодо дотримання земельного законодавства України при приватизації земель колишнього державного сільськогосподарського підприємства, яке реорганізоване у колективне сільськогосподарське підприємство, затвердженого головою ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Стаття 141 Земельного кодексу України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, серед яких, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому стаття 142 Земельного кодексу України регулює питання добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою, згідно з ч. ч. 3, 4 якої припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки; власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Стаття 143 Земельного кодексу України визначає підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку.

В свою чергу, стаття 149 Земельного кодексу України встановлює порядок вилучення земельних ділянок, згідно з ч. 1 якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

В той же час, ні ДП «СП «Маслівське», ні КСП «Маслівське» в добровільному порядку не відмовлялися від права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:228:0001.

Уповноваженими державними органами не приймалися рішення про вилучення будь-яких земель за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001.

Таким чином, зазначені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що спірні земельні ділянки вибули з державної власності і володіння титульного володільця та були передані у приватну власність:

-за відсутності рішення органу, уповноваженого розпоряджатися землями державної форми власності;

-не у передбачений законом спосіб;

-з порушенням порядку, встановленого для даного виду державного сільськогосподарського підприємства.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

КСП «Маслівське», як титульного володільця земельною ділянкою з кадастровим номером :02:228:0001, позбавлено законного права володіння та користування вказаною земельною ділянкою у повному обсязі, оскільки її розмір було незаконно зменшено внаслідок формування за рахунок цієї ділянки та передачі у приватну власність спірних земельних ділянок.

Також було порушено законний інтерес КСП «Маслівське» на переоформлення в майбутньому права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:228:0001 на інший правовий титул (приватну власність, оренду) в обсязі, що існував до незаконної передачі спірних земельних ділянок у приватну власність.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина 1). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина 3).

Згідно із ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вже було зазначено, спірні земельні ділянки вибули з власності держави та володіння КСП «Маслівське» (як особи, якій майно було передано у володіння державою) поза їхньої волі.

Окремо слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 25 Земельного кодексу України особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Проте, як було зазначено, право власності на спірні земельні ділянки було отримано незаконно, а саме поза волею дійсного власника держави в особі уповноваженого органу та не у визначений законом спосіб (не в порядку, визначеного для приватизації земель державного сільськогосподарського підприємства).

Відтак на момент укладення договору оренди земельних ділянок у ОСОБА_1 були відсутні повноваження власника майна, передбачені ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України.

Незаконне вибуття спірних земельних ділянок з державної власності не позбавляє їх статусу земель державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відтак, враховуючи фактичний статус спірних земельних ділянок, як земель державної власності, укладання договору оренди не за рішенням уповноваженого органу виконавчої влади або не за результатами аукціону, суперечить положенням ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України.

За таких обставин договори оренди спірних земельних ділянок підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечує, свої заперечення мотивує наступним:

Обґрунтовуючи підстави позову, Позивач покликається на відсутність рішення уповноваженого органу щодо відчуження земельних ділянок в приватну власність з кадастровими номерами :02:025:0009 загальною площею 4,2896 умовно кадастрових гектарів, з кадастровими номерами :02:025:0014 загальною площею 2,1448 умовно кадастрових гектарів.

Позивач вважає, що уповноважені органи не надавали ДП СП «Маслівське» дозвіл на розробку проекту приватизації земель, яким передбачалось формування та передачу у приватну власність земельних ділянок за рахунок земельної ділянки державної власності з кадастровим номером :02:228:0001, яка перебувала на праві постійного користування у ДП СП «Маслівське», відповідно до Державного акту па право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 1533883, виданого управлінням земельних ресурсів у Миронівському районі 23 грудня 2009 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 11.

Позивач стверджує, що спірні земельні ділянки вибули з державної власності поза волею власника (держави), у власність першого Відповідача, тому є всі правові підстави для відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом витребування спірних земельних ділянок на користь держави та повернення у володіння титульного володільця.

Позивачем на обґрунтування позовних вимог, щодо порушеного права та способу захисту, застосовуються норми в частині витребування: ст. 387 ЦК України, ч. 1 ст. 388 ЦК України, та правові позиції Верховного суду України, зокрема в справі № 338/180/17 від 05 червня 2018 року, в справі № 6-14ОЦС14 від 17 грудня 2014 року, в справі № 183/1617/16 від 14 листопада 2018 року, в справі № 183/2537/16 від 20.01.2021 року, в справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019 року, та в справі № 922/2723/17 від 01.10.2019 року., в частині визнання недійсних договорів оренди: ч. 1 ст. 116 ЦК України, ч. 1 ст.203 ЦК України, ч. 1 ст.216 ЦК України,'ч. 1 ст. 26 ЗК «Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обтяження».

Перший Відповідач категорично не погоджується з доводами та аргументами наведеними Позивачем в обґрунтування своїх вимог, вважає наведені у позовній заяві твердження завідомо неправдивими, позовні вимоги-безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Вимогу про повернення майна може заявити тільки власник цього майна, Позивач не надає з позовною заявою доказів того що він був власником земельної ділянки, а також відсутні докази того, що Позивача наділено правом подавати такий позов в інтересах власника.

Нормами цивільного законодавства передбачені принципи захисту права власності. Зокрема, стаття 387 Цивільного кодексу надає власникові право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Для вірного застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в даному випадку необхідно встановити, яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб, тобто необхідна оцінка з відповідними наслідками саме першого у ланцюгу правочину.

Розглядаючи такі спори, судам слід встановити дійсного власника майна для чого необхідно досліджувати усі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, на основі рівності прав сторін за поданням доказів і їх дослідження, при цьому суди не повинні віддавати перевагу одним доказам перед іншими, така позиція сформована Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 23 грудня 2015 року по справі № 6-327ЦС15.

ТОВ «Нива Миронівщини» звернула увагу суду, що згідно висновків Великої палати Верховного суду, які викладені у Постанові від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 зроблено наступний висновок «Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову», доказів про існування земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 умовно кадастрових гектарів Позивач не надає.

Натомість, згідно та долученої Позивачем до позовної заяви земельно-технічної експертизи, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 умовно кадастрових гектарів, розпайована, та поділена на новоутворені земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери, проведено реєстрацію у Державному земельному кадастрі.

Відповідно земельна ділянка, державної власності з кадастровим номером :02:228:0001, яка перебувала на праві постійного користування у ДП СП «Маслівське», відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 1533883, виданого управлінням земельних ресурсів у Миронівському районі 23 грудня 2009 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 11, припинила своє існування в натурі у попередніх межах.

Третє, землі, про які зазначено в державному акті на право постійного користування ДП СП «Маслівське», серії ЯЯ № 1533883 від 23 грудня 2009 року, площею 312,6149 га, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», в подальшому передавалися у приватну власність у процесі розпаювання колишніми членами Позивача, тобто неодноразово змінювались межі вказаної земельної ділянки, посвідченої вищезазначеним Державним актом на право колективної власності.

Пункт 3.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за N43, передбачав, що у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю.

Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України.

Як вбачається із долученої копії примірника державного акта на право постійного користування, починаючи із моменту видачі такого - 23.12.2009 року та на час розгляду справи в суді, в ньому не відображені зміни площі та межі земельної ділянки, зокрема після виділення з нього часток (земельних паїв) колишнім членам Позивача, в тому числі, земельних ділянок Першого Відповідача.

Статтею 5 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року передбачено, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. За приписами пункту 3 частини і статті 27 Земельного кодексу України (1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі, зокрема, припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства. Пунктом 17 Перехідних положень діючого Земельного кодексу України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Тобто, з моменту отримання власником земельної частки (паю) сертифікату на право на земельну частку (пай), Державний акт постійне користування втрачає свою актуальність та чинність, оскільки в частині цих земель вже набувається право приватної власності.

Заслуговує на увагу Рішення Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року в справі № 371/318/17, яким встановлено: Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 676 від 30.11.2011 функції управління майном ДП «СП «Маслівське» передано Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області. Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області № 14-25-2/1 від 29.02.2012 відновлено процес приватизації ДП «СП «Маслівське», згідно Наказу № 25- 7/1 від 21.12.2012 приватизація вважається завершеною шляхом перетворення ДГІ «СП «Маслівське» у КСП «Маслівське».

До вручення зазначеного акта власником землі була держава, а після передачі його КСП (и колективної власність) земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Кожен з них став власником ще не визначеної за розміром частки землі. Всі працівники колишніх господарств (колгоспів, радгоспів, інших утворень), у тому числі и пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, та члени підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках.

Рішенням загальних зборів членів КСП «Маслівське» від 07.02.2013 було затверджено список членів КСП «Маслівське» та пенсіонерів з їх числа, які мають право на отримання земельних часток (паїв) із земель підприємства.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених нормативно-правових актів, слідує, що з моменту отримання власником земельної частки (паю) сертифікату на право на земельну - частку (пай) та після її виділення в натурі, отримання державного акту на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування втрачає свою чинність, так як не може мати місце правова ситуація, за якої право приватної власності на виділену в натурі земельну ділянку переходить до фізичної особи і посвідчується державним актом на право приватної власності на землю і при цьому на цю ж земельну ділянку існує державний акт на постійне користування, виданий юридичній особі, тобто Позивачу.

Четверте, встановлені обставини в Постанові від 12 листопада 2020 року Північного апеляційного господарського;суду в справі № 911/2619/19, не підтверджують позиції Позивача викладеної в позовній заяві, оскільки«... КСП «Маслівське» визнає наадння дозволу на розробку проекту за розпорядженням Миронівської РДА від №76 від 26.02.2013 року /яким Позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо приватизації даного підприємства членами підприємства, громадянами працівниками соціальної сфери та пенсіонерами з їх числа на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області/, розпорядження Миронівської РДА № 331 від 19.09.2013 року /яким погоджено проект землеустрою щодо організації території земельних ділянок, земельних часток (паїв) Позивача для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області, загальною площею 1887,6685 га, з яких 284,6642 га громадянам працівникам соціальної сфери та пенсіонерам з їх числа, розпорядження Миронівської РДА № 491 від 29.10.2013 року /про передачу земельних ділянок у власність членам КСП (працівникам ДП «СП «Маслівське», а також пенсіонерам з їх числа/».

Звідси слідує, що саме Позивач звернувся у 2013 році до Миронівської РДА Київської області, щодо розпаювання, про що було видано відповідне розпорядження №76 про надання дозволу на розробку проекту приватизації земель Позивача, який в подальшому був розроблений, та містив всі необхідні документи, зокрема схему поділу земель, акти встановлення меж земельних ділянок в натурі. На день слухання даної справи розпорядження Миронівської РДА Київської області від №76 від 26.02.2013 року, про приватизацію є чинне, і ніким не оскаржується.

Простежуючи хронологію подій, очевидно, що дії Позивача в даному судові спорі, про не отримання дозволу на розробку проекту приватизації землі, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісні.

П`яте, щодо втручання у право власності Першого Відповідача та мирне володіння майном: задоволення позову порушить принцип «належного врядування» оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Перший Відповідач не повинна нести тягар «державних помилок» навіть за наявності формальних порушень процедур, які не мають суттєвого впливу на права та інтереси будь-яких осіб.

Окрім цього, Перший Відповідач, вважає за необхідне надати оцінку спірним правовідносинам у відповідності практики ЄСПЛ. Так, в пункті 71 рішення у справі «Рісовській проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного врядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість.

Шосте, щодо визнання недійсними договорів оренди землі укладеними між Першим Відповідачем та Другим Відповідачем: оскільки Позивачем не додано до матеріалів справи визнання недійсним в судовому порядку Розпорядження №76 від 26.02.2013 року Миронівської РДА Київської області, визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим.

Одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої (Постанови Верховного Суду України від 17.02.2016 р. у справі №6-240711,015 та від 18.01.2017р. у справі №6-272зцсі6).

У разі одночасного за явлення вимоги про віндикацію та реституцію, відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, суд повинен буде самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, а також застосувати належні норми законодавства.

Щодо судових витрат: у зв`язку з поданням відзиву на позовну заяву Перший Відповідач вже поніс та очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень оо копійок.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пункту і частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов 'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таким чином, гонорар адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує надання детального опису робіт, викопаних адвокатом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми, та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таким чином, гонорар адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує падання детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Крім того, ТОВ «Нива Миронівщини» та ОСОБА_1 надали заяву в якій просили застосувати наслідки спливу трьохрічного строку давності до позовних вимог позивача.

ТОВ «Нива Миронівщини» також пред`явила зустрічний позов до КСП Маслівське в якому просила:

визнати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, серії ЯЯ №153883 від 23 грудня 2009 року, кадастровий номер :02:228:0001, загальною площею 312,6149 умовно кадастрових гектарів, виданий згідно до Розпорядження Миронівської РДА №569 від 30 листопада 2009 року, в частині земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0009, розташовану за адресою: Київська область, Миронівський район, Маслівська сільська рада, ДП 1 пай 47, таким, що втратив чинність з 27 червня 2014 року;

визнати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, серії ЯЯ №153883 від 23 грудня 2009 року, кадастровий номер :02:228:0001, загальною площею 312,6149 умовно кадастрових гектарів, виданий згідно до Розпорядження Миронівської РДА №569 від 30 листопада 2009 року, в частині земельної ділянки з кадастровим номером:02:025:0014, розташовану за адресою: Київська область, Миронівський район, Маслівська сільська рада, ДП 1 пай 45а, таким, що втратив чинність з 15 грудня 2016 року.

Зустрічний позов обґрунтовувала наступним:

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Положеннями ст. 10 ЦПК України передбачено наступне, що. суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до статті і Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Частинами третьою - п 'ятою статті 118 цього Кодексу передбачено, що громадяни - працівники державних та комунальних сыъсъкогосподарсытх підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодекси.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.

Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільсьюлми, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Пунктом 17 Перехідних положень діючого Земельного кодекси України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно cm. 2 Закони України "Про порядок виділення в натурі (на місиевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Тобто, з моменту отримання власником земельної частки (паю) сертифікату на право на земельну частку (пай), Державний акт втрачає свою актуальність та чинність, оскільки в частині цих земель вже набувається право приватної власності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 зустрічний позов підтримала та просила його задовольнить.

Третя особа Миронівська міська рада Обухівського району Київської області в судові засідання свого представника не делегувала, просила проводити розгляд справи без її представника, надала письмові пояснення у яких проти задоволення позову заперечує, свої заперечення мотивує наступним.

Позивач визнає, що земельна ділянка державної власності з кадастровим номером :02:2228:0001 (відомості в Публічній кадастровій карті щодо такої земельної ділянки відсутні), загальною площею 312,6149 га, перебуває на праві постійного користування у ДП «СП «Маслівське» (в подальшому реорганізоване шляхом приватизації у Колективне сільськогосподарське підприємство «Маслівське»), на підставі акту на право постійного користування земельною ділянкою (серії ЯЯ № 153883). Згідно тверджень викладених у позовній заяві, Державний акт на право постійного користування серії ЯЯ № 153883 від 23.12.2009 року не скасовувався, а право постійного користування за підприємством не припинялося.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді в разі: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) відсутність такого органу. Тобто, якщо земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 є державною власністю, виключно орган, повноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, або прокурор, у разі наявності спеціальної процесуальної правоздатності, мають право на звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Тобто, якщо земельна ділянка дійсно належить до державної власності, то у Колективного сільськогосподарського підприємства Маслівське» (далі - КСП «Маслівське») немає повноважень щодо представництва інтересів держави та прав щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Якщо КСП «Маслівське» діє від імені колективу в інтересах колишніх працівників, то воно зобов`язане захищати колективну власність усіх членів КСП «Маслівське», а розпаювання визнавати законним. Але, якщо КСП Маслівське» заперечує факт набуття паїв як колективної власності, то воно не може бути (як вже зазначалося вище) позивачем по цій справі.

Згідно додатку №1 до протоколу №5 загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» від 27.08.2013 року затверджений список осіб, які мають право на отримання земельних часток (паїв) при розпаюванні земель КСП «Маслівське», де серед інших є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на підставі договорів міни передали власні земельні ділянки у власність ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що Миронівська районна державна адміністрація не мала повноважень розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення, до яких належить земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001, проте КСП «Маслівське» не оскаржує рішення Миронівської РДА від 26.02.2013 № 76, від 11.09.2013 № 331 та від 29.10.2013 № 419, не просить визнати їх незаконним та скасувати та не оскаржує процедуру розпаювання і навіть не залучає Обухівську районну державну адміністрацію (правонаступника Миронівської районної державної адміністрації) до участі у справі.

Оскільки, під час розпаювання земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001 загальною площею 312,6149 га, приватизованої разом з ДП «СП «Маслівське», у приватну власність членам та пенсіонерам КСП «Маслівське», а також членам громади с. Маслівка з числа соціальної сфери в тому числі й ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , земельні ділянки передавались рішеннями Миронівської РДА, які не оспорено, не скасовано та не визнано незаконними, то вважається, що громадяни отримали такі земельні ділянки у законний спосіб. Тобто, витребування земельних ділянок із незаконного володіння без скасування чи визнання незаконним відповідного рішення про надання земельної ділянки у приватну власність, не є ефективним засобом захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, що само по собі являється достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Принцип непорушності права власності закріплений у статтях 319 та 326 Цивільного кодексу України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 41 Конституції України передбачається непорушність права, поряд із якою закріплюється заборона протиправного позбавлення права власності. У пункті 2 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України як загальна засада цивільного законодавства передбачена неприпустимість позбавлення цього права. У статті 321 Цивільного кодексу України «Непорушність права власності» закріплюється заборона як позбавлення права власності, так і обмеження в його здійснення. У частині 2 статті 5 Господарського кодексу України серед конституційних основ правового господарського порядку в Україні зазначені непорушність лише права приватної власності й окремо - недопущення протиправного позбавлення власності.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київській області, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи на судові засідання своїх представників не делегувало, своїх позицій щодо суті справи не висловило, проти розгляду справи за їх відсутності не заперечувало.

Заслухавши учасників судових засідань, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Спірні правовідносини стосуються землі сільськогосподарського призначення, зокрема права власності не неї та витікаючого із нього права користування цієї землею.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України передбачено, що речовими правами на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Під час розгляду справи встановлено, що у відповідності до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, Державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» передано у постійне користування земельну ділянку з кадастровим номером: :02:228:0001, загальною площею 312,6149 га, що знаходиться на території Маслівської сільської ради Миронівського (Обухівського) району Київської області, з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с. 32 том 1).

Загальне регулювання земельних правовідносин, зокрема і щодо права постійного користування землею врегульовано нормами Земельного кодексу України.

Статтею 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час видачі державного акту) передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно із частинами 3 та 4 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час видачі державного акту) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Форму державного акта на право постійного користування земельною ділянкою затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02 квітня 2002 року № 449 (далі - Постанова КМУ № 449).

Пунктом 2 цієї постанови Кабінету Міністрів України встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення юридичних осіб.

При цьому у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Отже, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий у період дії Постанови КМУ «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02 квітня 2002 року № 449, є чинними правовстановлюючими документами, що підтверджує право користування на земельну ділянку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що вищезазначений Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 16, як того вимагала Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі Інструкція № 43), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647 (в редакції, яка діяла на час видачі державного акту).

Таким чином, суд вважає доведеним те, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883 у відповідності до пункту 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є чинним (виконує правовстановлюючу функцію), та засвідчує право користування зазначеною в ньому земельною ділянкою такою юридичною особою як Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» (далі ДПСП «Маслівське»), оскільки він виданий за формою передбаченою Постановою КМУ № 449, та зареєстрований у відповідному реєстрі, як того вимагала Інструкція № 43.

У відповідності до ст. 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно із ст. 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» у відповідності до ст. 106 Цивільного кодексу України може бути перетворено в інше підприємство.

Статтею 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» передбачено, що способом приватизації державних сільськогосподарських підприємств є перетворення таких підприємств у колективні сільськогосподарські підприємства або у акціонерні товариства.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі», на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Київській області від 29 лютого 2012 року №14-25-2/1 було відновлено процедуру приватизації Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське», (а.с. 25 том 1).

03 липня 2012 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області затверджено План приватизації державного майна ДП «Сільськогосподарське підприємство «Маслівське» (а.с. 26 том 1).

Відповідно до п. 2.1 розділу VII Плану, передбачалося здійснити приватизацію ДП «СП «Маслівське» шляхом перетворення його в Колективне сільськогосподарське підприємство «Маслівське».

21 грудня 2012 року наказом Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Київській області №25-7/1 прийнято рішення про завершення приватизації ДП СП «Маслівське» шляхом перетворення його в КСП «Маслівське».

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, КСП «Маслівське» має аналогічний із ДПСП «Маслівське» (а.с. 41, 42 том 1).

Відповідно до ч. 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 118, ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. У разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код.

Статтею 108 Цивільного кодексу України передбачено, що перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення, до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Частиною 2 ст. 191 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ДПСП «Маслівське» шляхом приватизації перетворено в КСП «Маслівське» і є його правонаступником, до якого перейшли всі права і обов`язки його попередника.

Такий висновок суду також підтверджується Витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та статутом КСП «Маслівське», в яких вказано, що воно є правонаступником ДПСП «Маслівське» (а. с. 42, 45-47 том 1).

У постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2011 року у справі № 6-14цс11 та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі №914/1104/18, від 26 вересня 2019 року в справі № 924/1114/18, від 15 січня 2020 року в справі № 925/361/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 918/194/19, сформовано правову позицію, що право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача.

В постанові Верховного Суду України від 21 лютого 2011 року у справі № 21-3а11 сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Аналогічні висновки були зроблені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 02 серпня 2018 року у справі № 911/2726/17 та у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №907/916/17.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №757/44693/15-ц).

Верховний суд України в своїй постанові від 30 січня 2013 року по справі ЄУН 6-168цс12, дійшов висновку, що «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

В практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, EC HR A332).

У рішенні «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. …право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз вищезазначених обставин по справі, та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приводить суд до висновку, що позивач КСП «Маслівське» будучи правонаступником ДП СП «Маслівське», до якого, у відповідності до ст. ст. 108, 191 Цивільного кодексу України перейшли всі майнові права його попередника, зокрема і право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:228:0001, загальною площею 312,6149 га, посвідчене вищезазначеним державним актом, має право на правомірне очікування використання цієї землі під час здійснення підприємницької діяльності, та у відповідності до ст. 396 Цивільного кодексу України наділене правом захисту цього права в судовому порядку у випадку його порушення, навіть якщо таке порушення було здійснено власником майна (у даному випадку державою), зокрема шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 глави 29 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частин 2 та 5 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у користуванні юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачено підстави для примусового припинення права на земельну ділянку.

В свою чергу ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Із аналізу змісту ст. 116, 141, 143, 149 Земельного кодексу України можна дійти висновку, що виділення та передача спірних земельних ділянок, які згідно вищезазначеного Державного акту на постійне користування перебувають у користуванні позивача, можлива виключно у разі прийняття відповідним компетентним органом державної влади чи органом місцевого самоврядування таких рішень і лише після припинення права позивача на користування цими земельними ділянками.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (а.с. 32, 147 том 1) з кадастровим номером: :02:228:0001, загальною площею 312,6149 га, який у відповідності до пункту 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є дійсним, був визнаний в судовому порядку недійсним чи в інший спосіб втратив свою чинність.

Крім того матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того що ДП СП «Маслівське» чи його правонаступник КСП «Маслівське» в добровільному порядку відмовились від права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:228:0001, загальною площею 312,6149 га, чи того, що уповноваженим державним органом прийнято рішення про виділення і вилучення будь-яких земель за рахунок цієї земельної ділянки та припинення права позивача на користування ними.

Проте із висновку земельно-технічної експертизи Центру будівельних та земельних від 07 грудня 2020 року №226/12-2020 (а.с. 19-31 том 1) вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 накладається на земельні ділянки із кадастровими номерами:

:02:025:0014;

:02:025:0009.

Висновок експерта у відповідності до ст. 76 ЦПК України є доказом обставин, що мають значення для справи, проте їх з`ясування потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідачі не надали доказів, які спростовують зазначений висновок експерта.

Більш того, звертаючись до суду із зустрічним позовом фактично визнали цей факт.

Тобто земельні ділянки із кадастровими номерами:

:02:025:0014;

:02:025:0009

входять в склад земельної ділянки з кадастровим номером :02:228:0001, право постійного користування на яку згідно Державного акту від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883 належить позивачу.

Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, земельна ділянка із кадастровим номером :02:025:0009, має площу 4,2896 га., її цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої є відповідач ОСОБА_1 . Вона набула право власності на цю земельну ділянку на підставі договору міни від 13 листопада 2017 року (а.с. 121 том 1).

Із копії договору оренди земельної ділянки №КВ-39 від 22 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 уклала договір оренди цієї земельної ділянки із ТОВ «Нива Миронівщини» строком до 31 грудня 2032 року (а.с. 222 том 2).

Крім того, із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, земельна ділянка із кадастровим номером :02:025:0014, має площу 2,1448 га., її цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої є відповідач ОСОБА_1 . Вона набула право власності на цю земельну ділянку на підставі договору міни від 19 січня 2017 року (а.с. 122 том 1).

Із копії договору оренди земельної ділянки №КВ-40 від 22 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 уклала договір оренди цієї земельної ділянки із ТОВ «Нива Миронівщини» строком до 31 грудня 2032 року (а.с. 219 том 2).

Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що із земельної ділянки :02:228:0001, посвідченої Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, фактично було виділено дві окремі земельні ділянки, їм присвоєно окремі кадастрові номери, при цьому ці земельні ділянки змінили форму власності із державної на приватну, які в подальшому відповідачем ОСОБА_1 були передані в оренду відповідачу ТОВ «Нива Миронівщини».

З`ясування обставин за яких спірні земельні ділянки фактично були виділені із земельної ділянки право на користування якої посвідчено Державним актом від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, та надання цим обставинам правової оцінки має істотне значення для прийняття судом законного і обґрунтованого рішення по справі, оскільки вони можуть підтвердити чи спростувати доводи позивача про протиправне порушення їх права користування спірними земельними ділянками, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України як наслідок можливості захисту цього права, передбаченої ст. 396 цього Кодексу, чи підтвердити правомірність вимог ОСОБА_1 заявлених у зустрічному позові, оскільки вони є взаємовиключні.

Із копій договорів міни, вбачається що ОСОБА_1 набула права власності на спірні земельні ділянки на підставі договору міни, укладених із:

ОСОБА_3 , за умовами якого останній передав ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :02:025:0014, площею 2,1448 га, а вона йому земельну ділянку плоею 0.01 га (а.с. 217 том 2);

ОСОБА_4 , за умовами якого остання передала ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :02:025:0009, полощею 4,2896 га., а вона їй земельну ділянку площею 0.01 га. (а.с. 218 том 2).

Із пунктів 7 зазначених договорів міни, вбачається що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули право власності на спірні земельні ділянки в 2014 році, у звязку із чим їм було видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 217-218 том 2).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) членам підприємства КСП «Маслівське» та громадянам працівникам соціальної сфери і пенсіонерам з їх числа для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області» від 29 жовтня 2013 року №419 (а.с. 113 том 1).

Таким чином, оцінивши зміст пункту 7 вищезазначених договорів міни, у поєднанні із розпорядженням Миронівської районної державної адміністрація Київської області, суд приходить до висновку про набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки на підставі розпорядження цього органу державної влади.

Надаючи правову оцінку вказаному розпорядженню Миронівської районної державної адміністрація Київської області суд виходить із того, що у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, Миронівська районна державна адміністрація Київської області, як орган державної влади зобов`язана діяти виключно в межах повноважень наданих їй Конституцією та законами України, зокрема і видаючи такі акти як розпорядження.

Повноваження органів державної влади щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, передбачено ст. 122 Земельного кодексу України.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на 29 жовтня 2013 року, час прийняття вказаного розпорядження), правом прийняття рішень щодо передачі у власність або у користування для всіх потреб земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності були наділені лише центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Згідно із п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року №445, станом на 29 жовтня 2013 року центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів було Державне агентство земельних ресурсів України.

Станом на 29 жовтня 2013 року Миронівська районна державна адміністрація Київської області за нормою ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України не була наділена повноваженням розпоряджатися землею сільськогосподарського призначення, яка перебуває в державній власності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) членам підприємства КСП «Маслівське» та громадянам працівникам соціальної сфери і пенсіонерам з їх числа для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області» від 29 жовтня 2013 року №419 видано поза межами її повноважень, передбачених ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, а отже не може бути доказом законності вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, і як наслідок із користування позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що Державним агентством земельних ресурсів України та його територіальними органами приймалось рішення про передачу спірних земельних ділянок з державної власності у приватну власність.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади, зокрема Державного агентства земельних ресурсів України або його територіальних органів означає, що держава Україна як власник, свою волю на відчуження спірних земельних ділянок не виявляла.

За таких обставин суд вважає доведеним, що вищезазначені земельні ділянки сільськогосподарського призначення, були державною власністю, право користування якими згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, який в силу пункту 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» залишається чинним, належить позивачу КСП «Маслівське».

27 травня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким внесено зміни до Земельного кодексу України, зокрема до п. 24 Перехідних положень.

У відповідності до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять допустимих доказів наявності спрямованого на відчуження спірних земельних ділянок рішення повноважного органу державної влади, зокрема Державного агентства земельних ресурсів України або його територіальних органів (держава Україна як власник, свою волю на відчуження спірних земельних ділянок не виявляла) суд приходить до висновку, що спірні земельні ділянки змінили власника із держави Україна на приватну власність не у спосіб, передбачений законодавством України та безпідставно, в зв`язку із чим, з огляду на норму п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України право звернення до відповідача ОСОБА_1 із віндикативним позовом наділена лише Миронівська міська територіальна громада, оскільки на даний час саме вона є законним власником спірних земельних ділянок.

Позивач КСП «Маслівське» не наділений цим правом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 13 грудня 2023 року по справі № 371/429/21).

Подаючи заяви про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 72-74, 93-95 том 1) ОСОБА_1 та ТОВ «Нива Миронівщини» фактично визнали факт відсутності рішення уповноваженого органу на передачу спірних земельних ділянок із державної у приватну власність, на що в своєму позову покликається КСП «Маслівське».

Як наслідок, зважаючи на норми ст. ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову КСП «Маслівське» в частині витребування спірних земельних ділянок із незаконного володіння ОСОБА_1 , як наслідок позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Розглянувши справу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КСП «Маслівське» про визнання недійсними договорів оренди спірних земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Нива Миронівщини» від 22 лютого 2018 року № КВ-39 та КВ-40 підлягають задоволенню, зважаю на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 191 Цивільного кодексу України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом ( у даному випадку право користування земельними ділянками).

Як зазначалося вище, КСП «Маслівське», на підставі пункту 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у відповідності до чинного Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, має право на користування спірними земельними ділянками, які входять до землі, що була передана їм у встановленому законодавством порядку.

При цьому суд вважає, що КСП «Маслівське» у відповідності до ст. 396 Цивільного кодексу України наділене правом захисту права на користування спірними земельними ділянками та усунення перешкод в цьому у випадку його порушення, навіть якщо таке порушення було здійснено власником майна. Зокрема і шляхом визнання недійсними договорів оренди, укладених ОСОБА_1 та ТОВ «Нива Миронівщини». У наслідок такого рішення буде поновлено їх право користування спірними земельними ділянками, засвідчене діючим Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883.

Такий висновок суду враховує положення норми ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

У разі переходу права власності на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні, від держави до територіальної громади або від територіальної громади до держави до набувача земельної ділянки переходять обов`язки власника земельної ділянки за правовідносинами постійного користування нею (ч. 2 ст. 148-1 Земельного кодексу України).

Аналіз змісту норми ст. 148-1 Земельного кодексу України дає підстави дійти до висновку, що зміна власника земельної ділянки не припиняє права користування нею, у даному випадку права користування позивача, посвідченого Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883.

При цьому як зазначалося раніше, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того що ДП СП «Маслівське» чи його правонаступник КСП «Маслівське» в добровільному порядку відмовились саме від права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:228:0001, загальною площею 312,6149 га, чи того, що уповноваженим державним органом прийнято рішення про виділення і вилучення будь-яких земель за рахунок цієї земельної ділянки та припинення права позивача на користування ними.

Приймаючи рішення по справі суд керується тим висновком, що власник земельної ділянки позбавлений права розпоряджатися належною йому земельною ділянкою шляхом передачі її в оренду третій особі до припинення права користування земельною ділянкою другою особою, у даному випадку ДП СП «Маслівське», оскільки це суперечить правомірним очікуванням такої особи на користування наданими йому земельними ділянками.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Статтею 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Спірні договори оренди землі, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Нива Миронівщини» порушують право позивача на користування земельними ділянками, які в супереч вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України передані у оренду ТОВ «Нива Миронівщини» без рішення Державного агентства земельних ресурсів України, чи його територіальних органів про припинення права постійного користування КСП «Маслівське» земельною ділянкою кадастровий № :02:228:0001, до складу якої входять ці спірні земельні ділянки.

Частиною 3 ст. 2015 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та закономірність позовних вимог КСП «Маслівське» щодо визнання спірних договорів оренди землі недійсними.

Приймаючи рішення по справі, суд не бере до уваги доводи відповідачів щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, передбаченого ст. 257 Цивільного кодексу України зважаючи на наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, позивач довідався (міг реально довідатись) про те, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами

:02:025:0009;

:02:025:0014

накладаються на земельну ділянку з кадастровий номер :02:228:0001, право постійного користування якою належить КСП «Маслівське» за Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, лише за результатами проведення земельно-технічної експертизи Центру будівельних та земельних від 07 грудня 2020 року №226/12-2020 (а.с. 19-31 том 1).

Із матеріалів справи також вбачається, що в супереч вимог 3.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за N43 (діяла до 23.08.2013), до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883 не внесено зміни в розташуванні меж земельної ділянки кадастровий номер :02:228:0001 або умов її передачі.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази погодження із КСП «Маслівське» меж земельних ділянок під час закріплення межовими знаками (на місцевості), як цього вимагає п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (діяла 14.09.2021), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.

Поінформованість КСП «Маслівське» про існування загального розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 29 жовтня 2013 року № 419, без погодження із ними меж цих земельних ділянок, за умови відсутності в цьому розпорядженні конкретних координат земельних ділянок (ідентифікуючих її місцезнаходження на місцевості) не дає можливості дізнатися про їх накладання на земельну ділянку з кадастровий номер :02:228:0001, право постійного користування якої належить КСП «Маслівське» у відповідності до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883.

Оскільки факт накладання спірних земельних ділянок на землею, право постійного користування якою посвідчено Державним актом від 23 грудня 2009 року серії ЯЯ №153883 встановлено лише 07 грудня 2020 року (час складання висновку експерта), то суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності розпочинається саме із цього моменту, адже саме із цього моменту позивач технічно міг дізнатися про цей факт.

Із 07 грудня 2020 року по день пред`явлення позову (10 жовтня 2022 року) пройшло менше двох років, а отже позов подано в межах загального строку позовної давності.

Приймаючи рішення по справі суд вважає за необхідне залишити без задоволення зустрічний позов ОСОБА_1 до КСП «Маслівське» з вимогами про визнання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 грудня 2009 року, серія ЯЯ №153883, в частині спірних земельних ділянок таким, що втратив чинність, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які засвідчують наявність підстав припинення права користування земельною ділянкою визначені ст. 141 Земельного кодексу України.

В постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 року у справі № 21-3а11 сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Аналогічні висновки були зроблені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.08.2018 у справі № 911/2726/17 та від 10.10.2018 у справі № 907/916/17.

ДП «СП «Маслівське», як юридична особа, не було припинено в розумінні п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, оскільки було реорганізовано з утворенням правонаступника - КСП «Маслівське».

Положеннями ст. 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Згідно з пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити в установленому порядку право власності або право оренди на них.

Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

При цьому, Конституційний Суд України вказав, що у господарюючих суб`єктів, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, чітко не встановлений законом обов`язок та строк вчинення дій, що пов`язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідної процедури.

В ході приватизації ДП «СП «Маслівське» не передбачалось припинення права користування його правонаступником (КСП «Маслівське») землями, що не підлягали роздержавленню і приватизації (пайовий фонд КСП), але входили до складу земельних угідь, користувачем яких було зазначене державне підприємство.

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:228:0001 або її частина попередньо не вилучалась із користування КСП «Маслівське», тобто це право не припинено та зберігається незважаючи на зміну власника землі.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові витрати складаються в тому числі із судового збору (ст. 133 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір в розмірі 9 973 гривні 62 копійки, які зважаючи на часткове задоволення позову КСП «Маслівське» слід покласти на відповідачів ОСОБА_1 та ТОВ «Нива Миронівщини», стягнувши із них 4 986 гривень 81 копійку.

Враховуючи викладене, а також норми пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 10, 11, 12, 15, 19, 34, 76-83, 89, 133, 134, 137, 141, 142, 209, 213, 258, 259, 263-265, 267, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» задовольнити частково.

2.Визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0009 загальною площею 4,2896 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Маслівської сільської ради Обухівського району Київської області.

3.Визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0014 загальною площею 2,1448 га, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Маслівської сільської ради Обухівського району Київської області.

4.Решту позову Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» залишити без задоволення.

5.Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське» () сплачений судовий збір в розмірі 4 986 гривень 81 копійку.

6.Зустрічний позов ОСОБА_1 до Колективного сільськогосподарського підприємства «Маслівське», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Миронівщини», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: Миронівська міська рада про визнання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, в частині земельних ділянок, посвідчених свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, та правом власності якого зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно таким, що втратив чинність залишити без задоволення.

7.На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис А.С. Поліщук

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук

Повний текст судового рішення складено 28 березня 2025 року.