ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судд Агєєва О.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/15384/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Покопцевої Д.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири. В обґрунтування позову зазначила, що є власником 3/4 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку отримала за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Власником іншої частини цієї квартири є її рідна сестра, відповідачка ОСОБА_2 , яка теж прийняла спадщину в поряду ст.1241 ЦК України, як обов`язкову частку у спадщині. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 , у встановленому чинним законодавством порядку право власності на спірну квартиру не оформила, безпідставно заволоділа спірним майном та перешкоджає позивачу користуватися її нерухомістю.

Зазначає, що Відповідачка одинока, в неї нема родини, має власну квартиру в цьому ж будинку.

Посилаючись на те, що частка відповідачки є незначною, і не може бути виділена в натурі, просить, уточнивши позовні вимоги, припинити право власності відповідачки на 1/4 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на цю частку.

Заочним рішенням від Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач є власником 3/4 частинами спірної квартири, а частка відповідачки становить лише 1/4 частини, що є незначною, так як її не можливо виділити в натурі без втрати цільового призначення квартири з наданням кожному в користування приміщень з окремим входом та окремими системами життєзабезпечення. Окрім цього, відповідачка повністю забезпечена житлом і припинення права власності на 1/4 частину в оспорюваній квартирі з виплатою їй вартості цієї частки не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,8 м2, житлова - 28,4 м2.

Згідно довідки №2384/02-14 від 05 грудня 2023 року державного нотаріуса Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Василенко О.Г. та ОСОБА_2 є спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 оформила своє право власності на 3/4 частини спірної квартири в порядку спадкування за заповітом.

Відповідач ОСОБА_2 успадкувала свою частку в розмірі 1/4 частки в спадковому майні на підставі ст.1241 ЦК України, але своїх спадкових прав не оформила.

11 листопада 2023 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину заповітом на цієї квартири. Свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на частку не видано.

Згідно довідки №3 від 24 листопада 2023 року Житлово-будівельного кооперативу «Днепр», будинок АДРЕСА_2 в означеному будинку належить ОСОБА_2 . До ОСОБА_2 кооператив має суттєві претензії з приводу тривалої несплати нею внесків зі сплати комунальних послуг, заборгованість більш ніж за три роки, та використання квартири не за призначенням, а саме: з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 зробила притулок для великої кількості безпритульних кішок і собак та складом різноманітного непотребу зі смітників.

Згідно інформації за запит суду КП «ДМБТІ» ДМР від 14.03.24 №2860 відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 (а.с.57).

Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровська від 17.11.14р. по справі №201/10436/14-ц усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_5 шляхом його вселення в зазначену квартиру та виселення з неї ОСОБА_2 (а.с.12, 13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що арифметичний підрахунок площі квартири, яка припадає на 1/4 частку відповідача, відрізняється від норми жилої площі в незначному обсязі (на 1,7 м2), що не є незначною часткою. Неможливість виділу частки відповідача в натурі, за відсутності висновків особи, яка володіє спеціальними знаннями, буде носити характер припущень, які в основу судового рішення не можуть бути покладені, рівно як і припущення стосовно неподільності квартири.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду і зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18), у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №344/120/16-ц (провадження №61-22129св19), від 11 грудня 2023 року у справі №442/7979/21 (провадження №61-3161св23).

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України.

Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та його членам сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження №61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі №671/1543/21 (провадження №61-18278сво23) дійшов висновку, що право відповідача на частку у спільному майні підлягає припиненню за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на таку частку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на положення статті 365 ЦК України та просила, зокрема припинити право власності відповідача на 1/4 частку спірної квартири, стягнувши з неї на користь відповідача вартість такої частки.

Як на обґрунтування підстав позову посилалась на те, що врегулювати питання порядку користування нерухомим майном не вбачається за можливе, частка відповідачки у спільному майні є незначною, поділити квартиру в натурі є неможливим, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.

Судом встановлено, що спірна квартира є двокімнатною, житловою площею 28,4 кв.м, загальна площа квартири 47,8 кв.м, у тому числі: коридор 7,6 кв.м, кімната 12,1 кв.м, кімната 16,6 кв.м, кухня 7,3 кв.м, санвузол 3,0 кв.м, кладова 1,2 кв.м.

Відповідно до ст.47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Із урахуванням часток сторін, відповідачці фактично належить 11,95 кв.м загальної площі, що нижче встановленої ст.47 ЖК України норми жилої площі.

Двокімнатна квартира розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, що виключає можливість обладнання квартири окремим входом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що належна відповідачу частка, поза розумним сумнівом, є незначною та поділити її в натурі неможливо, про що в оскаржуваному рішенні не вказав суд першої інстанції.

Колегія суддів також бере до уваги, що відповідач не проживає у спірній квартирі та володіє на праві приватної власності іншою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 .

Грошову компенсацію за 1/4 частку вказаної квартири в розмірі 20492,00 грн. позивач внесла на депозитний рахунок суду.

Суд зазначає, що забезпечення інтересів відповідача, не може відбуватися за рахунок порушення інтересів позивача.

Відповідач, маючи у власності інше нерухоме майно та отримавши грошову компенсацію за свою частку у спірній квартирі, не позбавлена можливості продати його та придбати інше нерухоме майно з більшою площею.

Таким чином на думку колегії суддів, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення справи, дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволені позову, оскільки належна відповідачу частка у праві власності на квартиру (яка є незначною) вона не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника, а також з урахуванням попереднього внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки відповідача у спільному нерухомому майні, то наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на її частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника позивача та визнанні за останнім права власності на спірну частку з компенсацією відповідачеві вартості її частки.

Саме такі висновки суду першої та апеляційної інстанцій було підтримано Верховним Судом в його постанові від 17 березня 2025 року по справі №463/155/20 (провадження №61-10687св24) за результатами перегляду в аналогічній справі.

Враховуючи наведене та на підставі ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасуванню оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки при поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3073,88 грн. і її вимоги задоволені, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 123,13 грн. (2049,25 за подання позову + 3073,88 за подання апеляційної скарги).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири скасувати та ухвалити нове.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягнувши на її користь компенсацію вартості частки квартири в сумі 204925 (двісті чотири тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн. 00 коп., що внесені ОСОБА_1 на рахунок ТУ ДСА у Дніпропетровській області, згідно з квитанцією №9326-7524-2562-9379 від 12 рудня 2023 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 11,95м2.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 5123 (п`ять тисяч сто двадцять три) грн. 13 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Л.П. Никифоряк

Г.В. Новікова

Повний судове рішення складено 03.04.2025

Головуючи суддя О.В. Агєєв