Провадження № 2/369/69/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/11816/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

10.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07 серпня 2015 року ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату передачі коштів становило 1013 760, 00 грн. Вказані кошти були надані позику з метою придбання квартири, що буле самостійно обрана позивачем на власний розсуд. Відповідно до домовленості, кошти мали бути повернуті до 07 серпня 2025 року.

19 серпня 2015 року між Позивачем та ОСОБА_4 (прізвище після укладання шлюбу ОСОБА_5 ) було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління Мостиції у м. Києві, актовий запис № 2418. 14 березня 2019 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2019 року.

В період шлюбу, а саме 27 січня 2017 року, позивач придбав у Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м. згідно нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу квартири. Вартість квартири на момент укладення договору становила 996 800, 00 грн (п. 5 Договору).

Згідно п. 11 Договору розрахунок проводиться наступним чином: Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти в сумі 700 (сімсот тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ до 31.01.2017 року, включно. Сума грошових коштів, що залишилася (решта), тобто 296 800 (двісті дев`яносто шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок з урахуванням зміни вартості квадратного метра на умовах визначених пунктами 8-10 цього Договору, сплачується рівними частинами, щомісячно, в розмірі 24 733 (двадцять чотири тисячі сімсот тридцять три) гривні 33 копійки, протягом 12 місяців у термін до 27 січня 2018 року, включно.

На виконання взятих на себе зобов`язань позивач перерахував на поточний рахунок Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» зазначений у договорі у період часу з 27.01.2017 року по 27.07.2021 року зальну суму 996 800,00 грн.

02 серпня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» зробило заяву про те, що на розрахунковий рахунок товариства були зараховані від Позивача грошові кошти в сумі 996 800, 00 грн за квартиру номер АДРЕСА_2 . Вказані грошові кошти є повним розрахунком за квартиру. Дана заява була посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Т.О. та зареєстрована в реєстрі за № 1019.

Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем 02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Тетяною Олександрівною.

Як зазначає позивач, оскільки з середини 2014 року позивач не мав постійного місця роботи, а його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід отриманий відповідачем за 2016-2017 роки склав всього 79 775,31 гривень, вказана квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а виключно за кошти отримані позивачем у позику до укладення шлюбу з відповідачем.

Позивач пояснив, що на відміну від позивача, який з 2014 року мав мінливий та нерегулярний дохід та відповідача, яка хоча і мала постійне місце роботи, але її заробітна плата була невеликою, ОСОБА_3 , який надав позивачу кошти у позику, з 2006 по 2017 рік був фізичною особою-підприємцем та отримував регулярний дохід, що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця поданих до податкових органів та довідкою наданою Київським управлінням ГУ ДФС у Харківській області.

Отже, на переконання позивача, хоча квартира і була набута позивачем під час шлюбу, кошти, за які вона була придбана є особистими коштами позивача, оскільки були отримані ним у позику до укладення шлюбу та які позивач має повернути у строк до 07 серпня 2025 року, ще підтверджується вищезгаданою розпискою.

Позивач зазначив, шо у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, на думку позивача, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Враховуючи наведене, позивач просить суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

- судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 16.09.2019 року у справі № 369/11816/19 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

18.09.2019 року до суду відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано відзив в якому він заперечував щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі. Зазначив, що ОСОБА_2 вводить суд в оману, та вона не проживає, як зазначено у позові з батьками, а має окрему власну квартиру, де проживає з дочкою. Зазначив, що ОСОБА_2 відомо, що під час їх перебування у шлюбі ним було отримано у позику від брата 48 000,00 доларів США за борговою розпискою, та за ці кошти придбано квартиру.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 22.07.2021 року у справі № 369/11816/19 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Назаренко Мар`яни Володимирівни про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено та постановлено зупинити провадження у справі № 369/11816/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю до набрання законної сили судового рішення у справі № 369/12005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 01.02.2022 року у справі № 369/11816/19 постановлено об`єднати справу № 369/11816/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, справу № 369/12005/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в одне провадження, присвоївши справі № 369/11816/19.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. від 05.10.2023 року у справі № 369/11816/19 постановлено справу № 369/11816/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (справа № 369/12005/18), прийняти до свого провадження з призначенням розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження.

Так, у провадженні судді Ковальчук Л.М. на розгляді перебувала цивільна справа № 369/12005/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, подана до суду 26.09.2018 року.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 обґрунтована тим, що 19.08.2015 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19.08.2015 року, актовий запис № 2418, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, Серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_7 , про що 14.12.2016 складено відповідний актовий запис №493, що підтверджується Свідоцтвом про народження,

серія НОМЕР_2 . За час перебування у шлюбі сторони набули право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Вказана квартира набута на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: АДРЕСА_3 , виданий: 27.01.2017 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.09.2018, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, Серія та номер: 77, виданий: 27.01.2017 року.

Зважаючи на те, що з вересня 2018 року позивач з малолітньою дитиною проживає окремо від відповідача, останній не спілкується ні з позивачем, ні з малолітньою дитиною, утриманням дитини не займається, доступу до спірної квартири не надає, тому розділити майно за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України, не виявилось можливим, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Станом на день подання позову позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, однак з 24.01.2023 року позивачка працювала в ТОВ «САНДОРА» та загальна сума нарахованого доходу за період з 01.01.2016 року по 01.02.2017 року склала 93 682,85 грн, вбачається з Довідки від 10.09.2018 року № СА000000405.

Обставинами, що мають істотне значення для вирішення питання про відступлення від засад рівності часток подружжя, є інтереси малолітньої дитини, матеріальним забезпеченням якої займається лише позивач.

Дитина зареєстрована та проживає з позивачем у квартирі її батьків, що за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідач з дитиною не спілкується, не займається її матеріальним утриманням та у зв`язку з тим, що відповідач нехтує належним виконанням своїх обов`язків щодо утримання дитини, позивач вимушена була також звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Позивач не може розраховувати на належне фінансове забезпечення своє малолітньої дитини зі сторони відповідача, оскільки, останній офіційно не працевлаштований та його заробіток є неофіційним, а тому позивач розуміє, що відповідно до чинного законодавства розмір аліментів на утримання дитини буде мінімальним, якого не буде вистачати на належне забезпечення потреб дитини, а тому витрати по забезпеченню будуть покладатися на неї.

Сторона позивача за зустрічним позовом зазначила, що усі фінансові витрати, які необхідні для забезпечення дитини, покладені на позивача, доказом чого є копії квитанцій, долучені до позовної заяви. Позивач раніше уявити собі не могла про те, що вимушена буде звернутися до суду з даним позовом та не очікувала на таку пасивну поведінку відповідача по відношенню до своєї дитини, а тому, з урахуванням того, що шлюбні стосунки між сторонами припинені нещодавно, квитанцій зберіглося не дуже багато.

Зазначили, що в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя враховуючи, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Поряд з цим, як зазначає позивач за зустрічним позовом, позивачем взагалі не отримується ніяка матеріальна допомога на утримання дитини від відповідача за зустрічним позовом, який не спілкується з малолітньою донькою та не приймає участі у її утриманні, а позов про стягнення аліментів подається паралельно з цим позовом про поділ майна подружжя.

Позивач за зустрічним позовом наголосила, що дитина проживає разом з нею в квартирі її батьків, чим спричиняє незручності для членів сім`ї, оскільки житлова площа на особу у цій квартирі є меншою, ніж встановлено законом.

У разі задоволення позову в порядку поділу майна, на думку сторони позивача за зустрічним позовом, дитина матиме змогу проживати в окремо ізольованій кімнаті, що забезпечить її духовний розвиток, оскільки, спірна квартира складається з 2 двох кімнат. Також позивач вважає, що у разі визнання за позивачем права власності на частини квартири, ОСОБА_2 матиме змогу здійснити продаж цієї квартири та купити окрему квартиру для її проживання та проживання дитини.

Крім того, позивач за зустрічний позовом вказала, що позбавлена можливості надати висновок експерта про оцінку майна, оскільки не має доступу до спірної квартири.

На підставі зазначеного позивач за зустрічним позовом просила суд:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 29.10.2018 року у справі № 369/12005/18 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 31.10.2018 року у цивільній справі № 369/12005/18 заяву представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено та постановлено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 18.09.2020 року у цивільній справі № 369/12005/18 клопотання представника позивача Середи О.С. і відповідача ОСОБА_1 задоволено та призначено у справі № 369/12005/18 судову технічну експертизу.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 24.11.2021 року підготовче провадження у цивільній справі № 369/12005/18 було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні від 10.02.2025 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні від 10.02.2025 року відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, у задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, заслухавши думку сторін, заслухавши пояснення свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 19.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано 19.08.2015 року шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19.08.2015 року складено відповідний актовий запис № 2418. Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_5 ».

За час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 14.12.2016 року Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис № 493.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у цивільній справі № 369/11912/18 від 14.03.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2418, розірвано.

В період перебування у шлюбі, між Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікованення венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив», з однієї сторони, іменоване далі як «продавець», та з другої сторони громадянином України ОСОБА_1 , іменований далі як «покупець» укладено Договір купівлі-продажу квартири від 27.01.2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т.О. та зареєстрований в реєстрі за № 77.

Відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу продавець передав у власність, а покупець приймає відповідно до умов цього договору нерухоме майно, а саме: квартиру номер АДРЕСА_2 та сплачує грошову суму відповідно до умов договору.

Пунктом 2 Договору купівлі-продажу передбачено, що відчужувана квартира складається з двох житлових кімнат. Загальна площа квартири становить 71,2 кв. м, в тому числі житлова площа 34,0 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Згідно п.п. 4-5 Договору купівлі-продажу відповідно до відомостей викладених у довідці № 27-01/17 про балансову вартість нерухомого майна, виданої ПАТ «ЗНВКІФ «Ріелті-Актив» від 27 січня 2017 року, балансова вартість даної квартири, становить 441 440, 00 грн. Вартість квартири на момент укладення даного договору визначена продавцем в сумі 996 800, 00 грн без ПДВ.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У правовідносинах, які розглядаються судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

При цьому суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Стаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушеного права особи. Цивільний закон наділяє суд правом забезпечити поновлення порушеного права особи у разі обґрунтованості такого порушення, встановленої на підставі аналізу доводів та матеріалів справи.

Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Таким чином, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними та вважає за можливе визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності.

Як зазначає позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , оскільки з середини 2014 року позивач не мав постійного місця роботи, а його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід отриманий відповідачем за 2016-2017 роки склав всього 79 775,31 гривень, вказана квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а виключно за кошти отримані позивачем у позику до укладення шлюбу з відповідачем.

Так, згідно розписки від 07.08.2015 року, укладеної між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач за первісним позовом отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 1 013 760,00 грн. У розписці зазначено, що вказані кошти надаються у позику з метою придбання квартири, що буде самостійно обраною ним на власний розсуд. Вказану суму позичальник зобов`язався повернути до 07.08.2025 року.

Як свідчить Висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 06.09.2021 року № 31972/20-34, встановити час складання розписки, датованої 07.08.2015, не видається можливим, у зв`язку з тим, що вказаний документ пройшов процес нанесення прозорої плівки (заламінований) з обох сторін аркуша. Встановити час складання розписки, датованої 15.01.2017, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами. Встановити час складання розписки, датованої 20.01.2017, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

При цьому, відсутність можливості встановлення часу складання розписок не може свідчити про недійсність вказаних документів та неможливість врахування їх як належних доказів при розгляді даної справи.

Однак, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що саме кошти, отримані за договорами позики, наданими сторонами, були використані для придбання спірної квартири.

При цьому, суд звертає увагу на те, що розписка, долучена ОСОБА_1 , складена 07.08.2015 року, однак спірна квартира набута у власність 27.01.2017 року, що свідчить про відсутність підстав вважати, що спірна квартира була придбана за рахунок отриманих у позику грошових коштів.

Згідно п. 11 Договору купівлі-продажу від 27.01.2017 року, розрахунок проводиться наступним чином: покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в сумі 700 000,00 грн., сума грошових коштів, що залишилася, тобто, 296 800,00 грн. сплачується рівними частинами щомісячно в розмірі 24 733,33 грн. протягом 12 місяців у термін до 27.01.2018 включно.

Водночас, розрахунок за спірну квартиру частинами свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку запозичення коштів у 2015 році та придбання нерухомого майна у розрахунку частинами через 1,5 роки.

При цьому, невисокі доходи ОСОБА_1 у той період, про що він особисто зазначає у своєму відзиві, свідчать про відсутність додаткових підстав вважати, що грошові кошти, отримані на підставі розписки, були витрачені на придбання майна, а не на інші потреби.

Як вбачається з інформації, наданої на запит суду Державною фіскальною службою України про розмір заробітної плати (доходи) ОСОБА_3 , за період з 01.01.2010 року по 07.05.2015 року, рівень доходів ОСОБА_3 за вказаний період може свідчити про неможливість запозичення ОСОБА_1 зазначеної у розписці суми.

Суд зауважує, що неналежним доказом є податкова декларація, надана ОСОБА_1 в підтвердження доходів брата, оскільки вона не є офіційним документом за підписом уповноваженої особи, а є особисто заповненими формулярами фізичної особи, достовірність заповнення якого суду не доведена.

Також, суд не бере до увагу долучений до матеріалів справи як доказ наявності у позикодавця грошових коштів договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, оскільки як свідчать матеріали справи, зокрема інформаційна довідка від 31.01.2020 №198448965, 27.10.2015 року ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким останній набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

Крім того, свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні від 08.05.20224 року пояснила, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , мала високий дохід, завжди працювала до відпустки по догляду за дитиною, відкладала гроші. При цьому, ОСОБА_1 мав мінливі заробітки. Вона та її чоловік фінансово допомагали подружжю. Особистих грошей на придбання майна у ОСОБА_1 не було, про укладення договору позики з братом він ніколи не казав.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні від 08.05.20224 року повідомив про те, що донька завжди працювала, заробляла і все відкладала для придбання квартири. Вадим все спільне життя з донькою та задовго до одруження мав хаотичні, мінливі та невеликі заробітки. Свідку невідомо про те, що гроші на придбання квартири ОСОБА_1 позичив брат . Зазначає, що він з жінкою позичили кошти подружжю на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_9 від 08.05.20224 року у судовому засіданні повідомив про те, що знає родину ОСОБА_10 багато років. Йому відомо, що гроші позичалися для придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, спірна квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

При цьому, можливість віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності вбачається також з того, що в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 , у якій зазначено про те, що спірна нерухомість придбана за сумісні заощадження під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та вона надає згоду на придбання її чоловіком такого нерухомого майна.

Окрім того, згідно п. 17 Договору купівлі-продажу від 27.01.2017, цей договір укладається за згодою дружини покупця, ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено ОСОБА_11 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 27.01.2017 за реєстром №74.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У пункті 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 зазначено, що правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

Отже, згода ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири свідчить про можливість віднесення її до спільної сумісної власності подружжя. Позивачка своїм власноручним підписом підтвердила спільність коштів, за які було придбано спірну квартиру, та її згода була посвідчена нотаріально.

Також, суд враховує і те, що у договорі купівлі-продажу не міститься зазначення того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 та відноситься до його приватної власності.

При розгляді зазначеної справи суд враховує позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №1316/3987/12-ц (провадження №61-3838св18) та постанові від 19.12.2018 у справі №501/5740/13-ц (провадження № 61-4951св18), у яких Верховний Суд приділяє особливу увагу наявності згоди другим із подружжя та віднесення майна за таких обставин до спільної сумісної власності.

Отже, з огляду на зміст статті 65 СК України та вимоги 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України суд зазначає, що наявність нотаріально посвідченої письмової заяви ОСОБА_2 на придбання спірної квартири свідчить про належність вказаного майна до спільної власності подружжя у зв`язку з придбанням за спільні кошти. Саме спільність грошових затрат у придбанні нежитлового приміщення зумовила необхідність отримання згоди ОСОБА_2 як дружини покупця на укладення договору.

На підставі вищезазначеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 , суд відмовляє у повному обсязі, оскільки беззаперечних доказів придбання такої квартири одним із подружжя ОСОБА_1 суду надано не було.

Суд задовольняє вимоги за зустрічним позовом про визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , та в порядку поділу майна подружжя визнає за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , оскільки спірна квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про відступлення від засад рівності часток подружжя, суд зазначає наступне.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.06.2019 у справі №369/15483/18 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_7 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Аліменти - обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього. Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

Тобто, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення, чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду було відсутнє рішення про стягнення із ОСОБА_1 аліментів, як і відсутні докази того, що він взагалі сплачував аліменти на утримання дитини.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 року у справі №369/11916/18 з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 813,00 грн. щомісячно, починаючи з 24.09.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

На підставі рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2021 року у справі №369/15061/19, починаючи з 21.11.2019 року ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 3000,00 грн.

При цьому, оплати ОСОБА_1 інших додаткових витрат на дитину судом не встановлено.

Однак, долучені до матеріалів справи докази, зокрема рахунки, чеки, договори про надання послуг свідчать про те, що грошових коштів, наданих ОСОБА_1 на утримання спільної доньки, недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.12.2019 у справі №297/2837/17, за рішенням суду, частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Отже, з урахуванням того, що спільна дитина сторін проживає з ОСОБА_2 та матеріали справи свідчать про те, що сплачених ОСОБА_1 аліментів недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, суд вважає за можливе відступити від засад рівності часток та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири.

При цьому, суд зауважує, що не вбачає у витратах позивачки на дитину завідомо непотрібних чи завищених у вартості витрат. Долучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що витрати позивачки покликані забезпечити належний розвиток дитини, не є дороговартісними, однак, розмір аліментів у 3 000,00 грн. та відсутність додаткової допомоги ОСОБА_1 свідчить про те, що казана сума є недостатньою.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 583/2924/20.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали про порушення законодавства свідками.

Відмовляючи у постановленні окремої ухвали, суд виходить з наступного.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Враховуючи вимоги ст. 262 ЦПК України, які передбачають виключний перелік питань які процесуально можуть були врегульовані в порядку винесення окремої ухвали, оскільки при розгляді справи не встановлено порушення матеріального або процесуального закону зі сторони свідків, а також те, що постановлення окремої ухвали на підставі ст. 262 ЦПК України, є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком, тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд у повному обсязі відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, судові витрати суд покладає на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у повному обсязі, ураховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судового збору в дохід держави у сумі 9 162 (дев`ять тисяч сто шістдесят дві) грн 40 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали про порушення законодавства свідками, - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, задовольнити повністю.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір в дохід держави у сумі 9 162 (дев`ять тисяч сто шістдесят дві) грн 40 коп.

Інформація про первісного позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 .

Інформація про первісного відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_7 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.04.2025 року.

Суддя А.В. Янченко