ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2840/25 Справа № 204/1071/24 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року

у справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП Дніпроводоканал ДМР надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати данні послуги щомісяця.

Між КП Дніпроводоканал ДМР та ОСОБА_1 склалися фактичні відносини з приводу надання послуг та було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

12 вересня 2023 року позивачем було направлено відповідачам досудове повідомлення у порядку досудового врегулювання спору, у якому вимагається негайно виконати свої зобов`язання у добровільному порядку, шляхом оплати на поточний рахунок КП Дніпроводоканал ДМР суми боргу у розмірі 49538,53 грн., але відповідачами не було направлено жодних відповідей або заперечень на досудове повідомлення.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 08 березня 2023 року, виданої начальником абонентської служби, за місцем реєстрації відповідального квартиронаймача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстровані інші члени її сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, відповідачів слід вважати солідарними боржниками, оскільки останні користуються нарівні з відповідальним квартиронаймачем усіма правами і обов`язками.

На підставі викладеного, КП Дніпроводоканал ДМР просило стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, яка утворилася станом на 31 серпня 2023 року у розмірі 49538,53 грн., яка складається з: суми основного боргу 44765,48 грн. (за період з липня 2016 року та станом на 31 серпня 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу 4245,40 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 527,65 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), а також сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року позов КП "Дніпроводоканал" ДМР залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову та покладення на відповідачів солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, оскільки позивачем на підтвердження позову надано два загальних розрахунки заборгованості за різні періоди: з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року та з липня 2018 року по серпень 2023 року, які є необґрунтованим, невмотивованими, арифметично невірними та такими, що не узгоджуються, ані між собою, ані з іншими доказами у справі, зокрема довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08 вересня 2024 року, у зв`язку з чим надані докази, не є належними та допустимими у справі, натомість інших розрахунків заборгованості, в тому числі здійснених власноручно, щодо відповідної кількості зареєстрованих осіб в той чи інший період надання позивачем послуг з водопостачання, а також відповідних розрахунків, із зазначенням обов`язкових вихідних даних щодо солідарного стягнення з відповідачів інфляційних збитків та 3 % річних, позивачем суду не надано, отже, позов є недоведеним належними, достатніми та допустимими доказами у справі.

Не погодившись з рішення суду, КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про залишення позову без задоволення. Зазначає, що до позову додано належні та допустимі докази у справі, а саме розрахунок заборгованості, перелік тарифів, які діяли на час утворення заборгованості, рішення Дніпровської міської ради, якими затверджено норми споживання води для населення, що підтверджує правильність нарахування розрахунку, довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, згідно якої відповідачі є солідарними боржниками, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про залишення без задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року №72/35.

Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 08 вересня 2023 року, у кв. АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 09 лютого 1995 року), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 02 лютого 1995 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 15 липня 2005 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 10 липня 2008 року).

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У статті 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачи зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна.

Приписами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Водночас, нормами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як безпосередніх споживачів послуг, суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з липня 2016 року по серпень 2023 року, з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 49538,53 грн., яка складається з: суми основного боргу 44765,48 грн. (за період з липня 2016 року та станом на 31 серпня 2024 року), інфляційного збільшення суми боргу 4245,40 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 527,65 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), на підтвердження чого надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року та з липня 2018 року по серпень 2023 року, а також, довідку про склад сім`ї.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08 вересня 2023 року, у кв. АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 09 лютого 1995 року), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 02 лютого 1995 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 15 липня 2005 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 10 липня 2008 року). Отже, за вказаною адресою зареєстровано 4 осіб, в тому числі і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є неповнолітнім, обов`язки щодо утримання якого покладено на батькі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилася за період з липня 2016 року по серпень 2023 року, на підтвердження чого надано два різні розрахунки заборгованості: за період з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року та з липня 2018 року по серпень 2023 року включно.

Однак вказаний розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки. Окрім того, розрахунок заборгованості за період часу з січня-грудня 1999 року по червень 2018 року не узгоджується із розрахунком за період часу з липня 2018 року по серпня 2023 року, оскільки перший здійснений із розрахунку заборгованості на 4 осіб, без врахування пільг, натомість другий із розрахунку на 4 осіб, із врахуванням пільги на 1 особу «Діти війни»/, що свідчить про отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, та проведення перерахунків. Таким чином, з наданого позивачем розрахунку не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами. Більш того, розразунок заборгованості не має жодної калькуляції щодо порядку нарахування позивачем відповідачам інфляційного збільшення та 3 % річних (суми боргу, індексу інфляції, кількості днів прострочення тощо), що в свою чергу позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності розрахунку та обґрунтованості заявлених сум до стягнення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з липня 2018 року по серпень 2023 року, є неналежним доказом у даній справі.

При цьому, будь-яких інших розрахунків, в тому числі здійснених власноруч із застосуванням відповідним норм та тарифів, призначених пільг, на обґрунтування заявлених позову позивачем суду не надано.

Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності у відповідачів заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позову належними, допустимими та достатніми доказами про стягнення в солідарному порядку заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та належним чином надано оцінку обставинам та доказам у справі, зокрема, саме тому факту, що відповідачі фактично проживають за вказаною адресою, отже зобов`язані сплачувати за комунальні послуги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються положеннями статей 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заборгованості надано розрахунок заборгованості, що підтверджує наявну заборгованість відповідачів та їх солідарну відповідальність за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна