ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/26880/23

Провадження № 22-ц/820/640/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

за участю представника апелянта - адвоката Залуцького В.Н.,

представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Банашко І.Ю.,

представника позивача - адвоката Сергійчука Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року (суддя Козак О.В.) за позовом компанії «Central International Inc» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Другий відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними договорів та відновлення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року компанія «Central International Inc» звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Другий відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними договорів та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.05.2009 року у цивільній справі № 2/2929/09 позов компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної злочином, зі зверненням стягнення на забезпечені арештом кошти та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» 3 238 515 грн. основного боргу та 321 600 грн. упущеної вигоди, всього 3 560 115 грн. Дане рішення набрало законної сили та на його підставі було видано виконавчий лист №2-2929 від 08.05.2009 року про стягнення коштів у розмірі 3 560 115 грн., з ОСОБА_2 на користь компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC».

07 грудня 2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Перепелюк О.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 16340505. В рамках вищевказаного виконавчого провадження на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт.

22 лютого 2011 року ОСОБА_6 з метою виведення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 було подано позовну заяву про визнання за нею права особистої власності на вказану вище квартиру, виключення квартири з акта опису та зняття арешту з неї.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20.06.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м. Виключено з акта опису майна, складеного 25.03.1998 року слідчим прокурором м. Хмельницького та з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Першого Хмельницького міського управління юстиції від 04.03.2010 року 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності.

Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 достеменно знали, що квартира АДРЕСА_1 за рішення суду є їх спільною частковою власністю із часткою по 1/2 у кожного на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року, адже кожен з них приймав участь у справі та оскаржували вказане рішення.

В подальшому, 19.08.2014 року, незважаючи на те, що у власності ОСОБА_6 перебуває лише 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , усвідомлюючи значення своїх дій, вона відчужила за договором купівлі-продажу від 19.08.2014 року квартиру АДРЕСА_1 на користь неповнолітнього ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_6 розпорядилася цілою квартирою, всупереч тому, що відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року їй на праві приватної власності належало лише 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Також, вказаний договір купівлі-продажу від 19.08.2014 року був укладений за згодою батька - ОСОБА_2 , за яким тим же рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року визнано його право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

12 червня 2018 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, не отримавши позитивне рішення суду про визнання права власності на всю квартиру за ОСОБА_4 , використовуючи дублікат Договору купівлі-продажу, посвідченого 09.11.1994 року, з метою недопущення звернення стягнення на квартиру у зв`язку із відкритим виконавчим провадженням, ОСОБА_2 через договір купівлі-продажу та дарування відчужив квартиру на свою дружину ОСОБА_1 .

Такі дії ОСОБА_2 є недобросовісними та спрямовані на уникнення юридичної відповідальності пов`язаної із зверненням стягнення на майно боржника, та є фраудаторним з огляду на наступне: договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2014 року, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), договір дарування від 12.06.2018 року укладений між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) були укладені:

- за наявності рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року у справі №2/2218/2756/11 яким за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та у період відкритого виконавчого провадження № 16340505 про стягнення коштів у розмірі в розмірі 3 560 115 грн.; були укладені в тому числі за безоплатним договором із особами, що мали родинні стосунки, а саме: ОСОБА_4 - перша дружина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - дружина ОСОБА_2 ; згідно із відомостями реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, у ОСОБА_2 відсутнє інше майно, за рахунок якого можна було б погасити наявну заборгованість.

Вищевказане дає підстави вважати, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, оскільки знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед компанією «CENTRAL INTERNATIONAL INC», та знаючи, що у випадку примусового виконання рішення суду, квартиру буде реалізовано для погашення боргу, він відчужив вказану квартиру на свою дружину з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Відтак, договори є недійсними з огляду на їх фраудаторність.

З врахуванням наведеного позивач просив суд: визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 19.08.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним Договір дарування квартири від 12.06.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 ОСОБА_2 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 19.08.2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1674.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 12.06.2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1166.

Вирішено відновити становище, яке існувало до порушення прав, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь компанії «Central International Inc» 12 697,28 грн. судового збору, в рівних частинах з кожного по 3174,32 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних правочинів, можна констатувати як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , при примусовому виконанні рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року у цивільній справі № 2/2929/09.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при вирішенні спору, не дослідив питання щодо наявності арештованих в якості забезпечення цивільного позову коштів, що знаходяться на рахунках компанії «Union Global Capital» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в швейцарському банку «Union Bancaire Privee», чим допустив неповне з`ясування обставин справи. Зазначає, що в ухвалі Верховного суду України від 26.06.2008 року, який переглядаючи вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.09.2006 року, яким було засуджено ОСОБА_2 , колегія суддів касаційного суду не визнала переконливим висновок апеляційного суду про належність 410000 дол.США, якими заволодів ОСОБА_2 з рахунку компанії «Central International Inc», особисто ОСОБА_5 . Цією ж ухвалою Верховний Суд скасував ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10.07.2007 року, на яку послався суд першої інстанції в якості доказів про належність коштів саме ОСОБА_5 . Таким чином, Хмельницький міськрайонний суд допустив неповне з`ясування обставин справи та послався на обставини, які були встановлені судом в судовому рішенні, яке було скасоване ухвалою Верховного суду України від 26.06.2008 року. Отже, висновки Хмельницького міськрайонного суду про відсутність майна на виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08.05.2009 року у цивільній справі № 2/2929/09 за позовом компанії «Central International Inc» до ОСОБА_2 , про стягнення шкоди, є хибним та не ґрунтуються на досліджених судом доказах, а суд допустив неповне з`ясування обставин справи та послався на обставини, які були заперечені Верховним Судом, що вказує на незаконність рішення суду першої інстанції в цій частині. На думку апелянта, висновок суду про те, що дії ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних правочинів, можна констатувати, як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно також є помилковими та такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Судом не наведено обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, оскільки компанія «Central International Inc» не знаходилась і не знаходиться у жодних фінансових стосунках із Сторонами угод купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Крім того, Хмельницьким міськрайонним судом не взято до уваги відсутність такої ознаки фраудаторного правочину як «короткий проміжок часу між укладеними договорами», який визначений правовими висновками Верховного Суду. Як вбачається із матеріалів справи, 19 серпня 2014 року ОСОБА_6 відчужила квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 . 12 червня 2018 року С.І. подарував ОСОБА_1 спірну квартиру. Таким чином, між укладеними договорами пройшов тривалий час - майже 6 (шість) років, що унеможливлює визнання договору дарування квартири фраудаторним.

У відзиві на апеляційну скаргу компанія «Central International Inc», не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що апелянт не додає до апеляційної скарги будь-яких доказів щодо скасування Верховним судом України постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 25 травня 2007 року чи ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10.07.2007 року, на які послався суд першої інстанції. Ухвалою Верховного суду України від 26.06.2008 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2006 року щодо ОСОБА_2 , а справу передано на новий апеляційний розгляд у той же суд в іншому складі суду, при цьому Верховним судом України не розглядалося питання щодо перегляду чи скасування постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 25 травня 2007 року чи ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10.07.2007 року. За результатами нового апеляційного розгляду вирок Хмельницького міськрайонного суду від 11 вересня 2006 року стосовно ОСОБА_2 в частині стягнення з нього на користь: компанії «Central international inc» 402800 дол.США матеріальної шкоди; потерпілого ОСОБА_5 15,000,000 грн. моральної шкоди скасовано, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства. В решті цей же вирок залишено без зміни. Отже, посилання суду першої інстанції на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 25 травня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10.07.2007 року є вірним.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Залуцький В.Н. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Банашко І.Ю. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача адвокат Сергійчук Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Інші учасники по справі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з частиною 2 статі 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.05.2009 року у цивільній справі № 2/2929/09 позов компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної злочином, зі зверненням стягнення на забезпечені арештом кошти - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» 3238515 грн. 00 коп. основного боргу та 321600 грн. 00 коп. упущеної вигоди, всього 3560115 грн. 00 коп., допустивши звернення стягнення на арештовані в якості забезпечення цивільного позову кошти, що знаходяться на рахунках компанії „Union Global Capital № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в швейцарському банку „Union Bancaire Privee. В решті позовних вимог фірми „CENTRAL INTERNATIONAL INC відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 08.10.2009 року апеляційні скарги відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.05.2009 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 24.12.2009 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.05.2009 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08.10.2009 року.

На підставі вказаного рішення Хмельницького міськрайонного суду 08.05.2009 року видано виконавчий лист №2-2929/2009 про стягнення з ОСОБА_2 на користь компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» коштів у розмірі 3560115 грн., допустивши звернення стягнення на арештовані в якості забезпечення цивільного позову кошти, що знаходяться на рахунках компанії „Union Global Capital № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в швейцарському банку „Union Bancaire Privee.

04 грудня 2009 року компанія «CENTRAL INTERNATIONAL INC» звернулася із заявою до Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції та пред`явила до виконання вищевказаний виконавчий лист №2-2929 про стягнення з ОСОБА_2 на користь компанії «CENTRAL INTERNATIONAL INC» коштів у розмірі в розмірі 3 560 115 грн.

07 грудня 2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Перепелюк О.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 16340505.

На даний час вказане виконавче провадження відкрите та перебуває на примусовому виконанні.

В порядку виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.09.2006 року, яким ОСОБА_2 було засуджено за ст.ст.190 ч.2, 358 ч.ч.2,3, ст.263 ч.1 КК України, та звільнено від відбування покарання за спливом строків давності, керуючись ст.409 КПК України, Хмельницький міськрайонний суд постановою від 25.05.2007 року постановив: кошти в сумі 205091,25 доларів США, які знаходяться під арештом на рахунку компанії „Union Global Capital № НОМЕР_1 в швейцарському банку „Union Bancaire Privee на ім`я ОСОБА_2 належать ОСОБА_5 та підлягають поверненню на користь останнього.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.07.2007 року постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.05.2007 року залишено без змін.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року у справі №2/2218/4912/11 позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м. Виключено з акта опису майна, складеного 25.03.1998 року слідчим прокуратури м. Хмельницького та з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Першого Хмельницького міського управління юстиції від 04.03.2010 року 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 червня 2013 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 20.06.2013 року залишено без змін.

При розгляді справи №2/2218/4912/11 судами було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.06.1987р. по 24.01.1997 року, а 09.11.1994 року між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку із укладенням шлюбу 08.02.2002 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Вказана квартира придбана у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і є їх спільною сумісною власністю, що фактично визнано ними у суді першої та апеляційної інстанцій, так як з позовної заяви, їх пояснень, апеляційної скарги слідує, що ними щодо цієї квартири було досягнуто усної угоди за якою квартира перейшла у власність позивача, яка у зв`язку з цим відмовилася від вимог про стягнення аліментів на дитину, тобто відповідач ОСОБА_2 , за такої умови розпорядився своєю частиною квартири у спільному майні подружжя.

Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що діючий на той час КпШС не передбачав укладення такої угоди, а також, що офіційно колишнє подружжя не оформило таку угоду про перехід права власності до позивача, а тому спірна квартира у відповідності до діючої на час правовідносин ст.22 КпШС України є їх спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірна квартира: придбана не до укладення шлюбу; отримана в період шлюбу, але не в дар і не в порядку спадкування, а тому не є власністю одного із подружжя (ст.24 КпШС).

За таких обставин, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , було визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки вказаної квартири, а іншу 1/2 частку зазначеної квартири залишено у власності відповідача ОСОБА_2 .

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Незважаючи на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року у справі №2/2218/4912/11, 19.08.2014 року ОСОБА_6 відчужила за Договором купівлі-продажу квартири від 19.08.2014 року всю квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , який як неповнолітній діяв за згодою матері - ОСОБА_1 та згодою батька ОСОБА_2 .

Також, згідно п.9 вказаного Договору заява про згоду на укладення даного договору від колишнього чоловіка Продавця ОСОБА_2 , посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т.В. 19.08.2014р. за реєстровим №1671.

Таким чином, ОСОБА_6 розпорядилася цілою квартирою, всупереч тому, що відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року їй на праві приватної власності належала лише 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_2 знаючи про належність йому та ОСОБА_4 кожному по 1/2 частці вказаної квартири, надав згоду останній, як колишній чоловік на відчуження всієї квартири на користь свого сина ОСОБА_3 , який як неповнолітній, також діяв за його згодою.

12 червня 2018 року за договором дарування квартири, ОСОБА_3 подарував (передав безоплатно у власність), а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) дійшла, зокрема, висновку про те, що правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 : будучи боржником перед позивачем за рішенням суду про стягнення шкоди заподіяної злочином в справі № 2/2929/09 в загальній сумі 3560115 грн.; достовірно знаючи про рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року у справі №2/2218/4912/11, яким за ним визнано право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , надав згоду колишній дружині ОСОБА_4 на відчуження всієї квартири, в т.ч. і його частки на користь його сина - ОСОБА_3 , який будучи на той час неповнолітнім, діяв за його згодою; син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в подальшому подарував вказану квартиру своїй матері, дружині - ОСОБА_2 ; згідно відомостей Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 16.10.2023р. ОСОБА_2 на даний час так і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 317598795 від 14.12.2022р. щодо суб`єкта - фізичної особи ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ), за останнім не зареєстровано на праві власності будь-якого іншого нерухомого майна.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку дії ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних правочинів, можна констатувати, як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , при примусовому виконанні рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.04.2013 року у цивільній справі № 2/2929/09.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними, зводяться до зловживання правом та свідчать про укладення оспорюваних договору купівлі-продажу квартири та договору дарування даної квартири на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином).

Щодо доводів апеляційної скарги про посилання судом першої інстанції на судове рішення, яке було скасовано Верховним судом України, то такі твердження апелянта не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із самої копії постанови та відповідної довідки, станом на 06.12.2022 року, на ній: Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області 10 липня 2007 року постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2007 року про повернення ОСОБА_10 , коштів в сумі 205091,25 дол.США, які знаходяться під арештом на: рахунку № НОМЕР_4 PF компанії « Union Global Capital» в швейцарському банку «Union Bancarire Privee» на ім`я ОСОБА_2 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Постанова набрала законної сили 10 липня 2007 року.

Ухвалою Верховного суду України від 26.06.2008 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2006 року щодо ОСОБА_2 , а справу передано на новий апеляційний розгляд у той же суд в іншому складі суду, при цьому, Верховним судом України не розглядалося питання щодо перегляду чи скасування постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 25 травня 2007 року чи ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2007 року.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк