РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/1827/24

Провадження № 22-ц/4815/300/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей Костопільської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року, ухвалене в складі судді Харечка С.П., дата виготовлення повного тексту судового рішення 09 грудня 2024 року, у справі № 564/1827/24,

в с т а н о в и в :

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Костопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано 09 жовтня 2012 року.

Від шлюбу у сторін є спільний син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2012 року по справі № 1710/2-428/12 було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за якою місцем постійного проживання малолітнього сина- ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), визначається місце проживання його батька, ОСОБА_1 .

Згідно рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 564/106/17 з відповідача стягуються аліменти на утримання сина, які відповідачка не сплачувала жодного разу, тому заборгованість зі сплати аліментів на момент подачі цього позову становить більше 200 000,00 грн.

Зазначає, що мати дитини жодним чином не бере участі в житті самої дитини. Позивач сам ходить до лікаря на прийом, коли син хворіє, повністю фінансово його забезпечує, а тому син має найкраще харчування, одяг, взуття, все необхідне для навчання. Окрім цього, має дуже позитивні характеристики, про що свідчать численні подяки, грамоти, відзнаки.

Мати дитини самоусунулася від процесу виховання дитини. Життям сина вона не цікавиться, не приймає участі у його фізичному, моральному та духовному вихованні, не цікавиться його розвитком, станом здоров`я, не надає жодної матеріальної допомоги.

Враховуючи наведене, просить суд позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Костопільської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач посилаючись на неповноту з`ясування усіх обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаржник покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини. ОСОБА_2 зовсім не комунікує з сином, не бере участі в його вихованні та утриманні.

Звертає увагу на те, що він сам ходить з дитиною на прийом до лікарів, повністю забезпечує та закриває потреби сина, а саме: харчування, одяг, взуття, захоплення, навчання.

Вважає, що відповідач нехтує потребами своєї дитини, порушує її права на належне батьківське виховання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Рівне, його батьками вказані: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Костопільського районного суду у Рівненській області від 09 жовтня 2012 року у справі № 1710/2-424/12 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було розірвано.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2012 року по справі № 1710/2-428/12 було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за якою місцем постійного проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначається місце проживання його батька, ОСОБА_1 .

Згідно рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 564/106/17 з відповідача стягуються аліменти на утримання сина, у розмірі 1/4 частини від всіх видів її доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 24.01.2017 р. до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області від 10.04.2024 № 8779, ОСОБА_2 станом на березень 2024 року мала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 196 908.92 грн.

Частина аліментів у розмірі 173 000 грн сплачена ОСОБА_5 в 2024 році.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Костопільської міської ради №1499/02-10 від 29.07.2024 р. орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З даного висновку слідує, що працівники служби у справах дітей 08.07.2024 відвідали сім`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом із сином будинку АДРЕСА_1 , займається його вихованням та утриманням. Умови проживання задовільні, ОСОБА_6 проживає в окремій кімнаті, наявне спальне місце, комп`ютерна техніка, одяг та взуття відповідно до сезону та віку, місце для підготовки уроків (акт обстеження умов проживання від 08.07.2024). ОСОБА_7 стверджує, що мати його сина із 2012 року не піклується і не цікавиться його здоров`ям, навчанням та життям, він самостійно виховує, утримує його, допомагають у цьому його дружина та мати.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:1 ) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із цією скаргою, Виконавчий комітет Сарненська міська рада Рівненської облаті, як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 посилалася на те, що батько тривалий час не бере участі у вихованні та утриманні сина, не сплачує аліменти, не цікавиться його життям.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17). Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Абзацом 1 і 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» встановлено, зокрема, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З огляду на встановлені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відсутні виключні обставини, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

За таких обставин, місцевий суд з урахуванням найкращих інтересів дітей, правильно зазначив, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Доводи позивача про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не цікавиться його життям, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, оскільки судом встановлено, що відповідач рідко, однак підтримує контакт з сином та намагається встановити з ним контакт та брати участь у його житті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими обґрунтована доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, однак є підставою для попередження відповідача про зміну свого ставлення до виховання дитини, що буде відповідати забезпеченню «якнайкращих інтересів дитини».

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, ст. 164 СК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.