КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2693/25
УХВАЛА

04.04.2025 року

Суддя Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В., оглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця Мельниченко Анни Володимирівни, Комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Вузівський», АТ «Укрпошта», про визнання незаконним та скасування судового наказу, визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця про арешт коштів, зобов`язання зняти арешт,

встановив:

03.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного виконавця Мельниченко Анни Володимирівни, Комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Вузівський», АТ «Укрпошта», про визнання незаконним та скасування судового наказу, визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця про арешт коштів, зобов`язання зняти арешт, в якій позивачка просить суд:

- визнати незаконним та скасувати судовий наказ № 947/34647/23 від 01.08.2024 року винесений Київським районним судом м. Одеси, у частині яка стосується позивача;

- визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця Мельниченко А.В. від 06.03.2025 про арешт коштів у виконавчому провадженні № 77045418;

- зобов`язати приватного виконавця зняти арешт із всіх рахунків, зокрема в АТ КБ "Приватбанк" (МФО 305299 IBAN НОМЕР_1 РНОКПП/ НОМЕР_2 ).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В.

Оглянувши матеріали цивільної справи, позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов до висновку, що провадження по даній справі не підлягає відкриттю, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

У відповідності до ч. 1ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачкою в порядку позовного заяву заявлено вимогу про скасування судового наказу № 947/34647/23 від 01.08.2024 року винесеного Київським районним судом м. Одеси.

Разом з тим, у відповідності до приписів ч.1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Винесення судового наказу здійснюється в порядку наказного провадження яке призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Порядок оспорювання та скасування судового наказу врегульовано статтями 170-171 ЦПК України.

Так, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Заява про скасування судового наказу подається в суд у письмовій формі та повинна відповідати іншим вимогам передбаченим ст. 170 ЦПК України.

Суд зазначає, що відповідна заява про скасування судового наказу подається до суду і розглядається судом в порядку наказного провадження, в межах якого судом здійснювалось його видання.

За наслідком чого, вимога позивача про скасування судового наказу в порядку позовного провадження не підлягає розгляду, щот в свою чергу регламентовано особливим порядком в порядку наказного провадження.

Щодо заявленої позивачем вимоги з оскарження постанови приватного виконавця Мельниченко А.В. від 06.03.2025 про арешт коштів у виконавчому провадженні № 77045418 та зняття арешту з коштів, суд зазначає, що з викладених позивачем доводів вбачається що вказану постанову винесено в рамках примусового виконання судового наказу, боржником за яким є позивачка.

Згідно зі ст. 447-1 ЦПК України врегульовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що містяться в постанові №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №642/4263/21 зроблено наступний висновок, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Залишаючи ухвалу місцевого суду в силі, Верховний Суд виходив з того, що за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладений арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Тож, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, треба розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

З огляду на наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, суд дійшов висновку, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення такого питання, а саме, шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до вимогст. 447 ЦПК України.

З даної позовної заяви вбачається, що позивачкою оспорюється постанова про накладення арешту, як стороною виконавчого провадження, а відтак остання має право на звернення з відповідною скаргою в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця Мельниченко Анни Володимирівни, Комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Вузівський», АТ «Укрпошта», про визнання незаконним та скасування судового наказу, визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця про арешт коштів, зобов`язання зняти арешт, слід відмовити на підставі положень п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя,

При вищевикладених обставинах та керуючись п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця Мельниченко Анни Володимирівни, Комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Вузівський», АТ «Укрпошта», про визнання незаконним та скасування судового наказу, визнання незаконним та скасування постанови приватного виконавця про арешт коштів - відмовити.

Роз`яснити позивачу її право на звернення до суду з заявою про скасування судового наказу в порядку передбаченому розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України.

Роз`яснити позивачу її право, як сторони виконавчого провадження, якщо вона вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права, на звернення до суду з відповідною скаргою в порядку передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала судді набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Калініченко Л. В.