02.04.2025 Справа № 331/1786/25
Провадження № 2/331/1678/2025
УХВАЛА

02 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Антоненко М.В., перевіривши відповідність позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

28.03.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Перевіркою відповідності позову та доданих до нього документів вимогам статей 175 і 177 ЦПК України встановлено наступне.

В порушення вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 177 ЦПК України позивачем не сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до довідки спеціаліста Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Грубої Антоніни квитанція № 4524-3313-0740-6114 від 03.02.2025 року, про сплату судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп. від платника ОСОБА_1 за подання заяви (про розірвання шлюбу та стягнення аліментів) повторно та була приєднана до справи № 331/741/25 провадження (2/331/1211/2025).

Крім того, казану позовну заяву подано до суду без дотримання вимог пункту 5) частини 3 статті 175 та частини 5 статті 177 ЦПК України, якими встановлено, що позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частиною 5 статті 177 ЦПК України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. При цьому, у позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

При цьому, із матеріалів, доданих до позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є уродженцем міста Палтін, повіт Вранча, Республіка Румунія і являється громадянином Румунії.

До позовної заяви позивачем також долучено копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , із змісту якого вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано 22 серпня 2021 року у Румунії, повіт Вранча, комуна Спулбер, акт про шлюб № 2 від 22 серпня 2021 року.

При цьому, звертаю увагу, що позивачем надано суду копію свідоцтва про шлюб із завіреним перекладом на українську мову, однак не долучено документ, з якого вбачається, що у особи, яка здійснила переклад, є відповідний дозвіл (сертифікат або інший дозвільний документ).

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, а відповідач ОСОБА_2 громадянином Румунії, то правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», а тому вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових органах України необхідно здійснювати відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням вимог ЦПК України та інших законів України.

За правилами частин 1, 2 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 497 ЦПК України визначено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Так, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Частинами 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Крім того, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.

Проте, матеріали позовної заяви не містять відомостей про те, що між сторонами укладена угода, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

До матеріалів позовної заяви також не долучено жодних доказів на підтвердження того, що сторони по справі спільно проживали на території України, та, що на даний час хоча б один із подружжя продовжує проживати на території України.

Аналізуючи вищезазначене, необхідно констатувати, що позивачем не обґрунтовано звернення із зазначеним позовом саме до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя.

При цьому, вважаю за необхідне роз`яснити, що в разі, якщо позивачем буде доведено наявність обставин, за яких підсудність даної справи про розірвання шлюбу належить Жовтневому районному суду міста Запоріжжя, то сповіщення відповідача повинно здійснюватися у рамках міжнародної співпраці.

Відповідно до ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

В рамках Гаазької конвенції з питань цивільного процесу від 01 березня 1954 року Україна має отримувати допомогу від таких країн як Аргентина, Австрія, Білорусь, Бельгія, Боснія и Герцеговина, Китай (адміністративна область Макао), Хорватія, Македонія, Кіпр, Чехія, Данія, Єгипет, Фінляндія, Франція, Германія, Угорщина, Ізраїль, Італія, Японія, Латвія, Люксембург, Марокко, Нідерланди (королівство у Європі), Норвегія, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Іспанія, Суринам, Швеція, Швейцарія, Туреччина, Вірменія, Ватикан, Киргизія, Ліван, Молдова, Росія, Узбекистан.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації від 27.06.2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02.07.2008 року № 573/15264, у разі, якщо при розгляді цивільної справи у суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ вищевказаної Інструкції, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.

Окрім того, у позовній заяві не зазначено фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_2 в Румунії, що у майбутньому унеможливить виконання судом вимог статей 128, 190 ЦПК України.

Таким чином, зазначені вище обставини перешкоджають відкриттю провадження у цивільній справі.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.12.1975 року).

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Недотримання позивачами приписів ст. ст. 175, 177 ЦПК України, згідно з ст. 185 ЦПК України, є підставою для залишення позову без руху.

Таким чином, позовну заяву слід залишити без руху, надавши позивачу час для усунення недоліків, роз`яснивши, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 353 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви.

Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: М.В. Антоненко