ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/371/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, третя особа: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про зобов`язання повернути майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до відповідача Запорізької обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління національної поліції в Запорізькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21.10.2013 на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2013 (справа №335/10911/13-к) за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_1 при досудовому розслідуванні кримінального провадження №0000202 було проведено обшук та вилучено майно, серед якого був сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер НОМЕР_1 .

При досудовому розслідуванні кримінального провадження №0000202, матеріали якого 26.07.2014 відносно ОСОБА_1 були виділені прокурором в окреме провадження № 0000242, рішення про визнання даного сейфу речовим доказом слідчим не приймалось.

Слідчим суддею рішення про накладення на даний сейф арешту також не приймалось, оскільки як слідчий, так і прокурор до суду з відповідним клопотанням не звертались.

16.04.2020 Заводський районний суд м. Запоріжжя виніс ухвалу об`єднати кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні №0000242 з кримінальним провадженням за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000202 в одне провадження.

Розгляд відповідного об`єднаного кримінального провадження на сьогоднішній день здійснюється колегією суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, справа №335/3706/19.

20.02.2024 захисником Анісімова Є.О. у даній справі було заявлено клопотання про винесення судового рішення повернути ОСОБА_1 майно, серед якого був сейф чорного кольору марки «Browning» серійний номер 004808. В судовому засіданні, прокурор Запорізької обласної прокуратури Якушев Ю.С. не заперечував проти повернення даного сейфу ОСОБА_1 , підтвердивши що дійсно у кримінальному провадженні речовим доказом такий сейф не визнавався та арешт на нього судом не накладався.

Суд, 20.02.2024 відмовляючи у задоволенні клопотання про повернення сейфу послався на те, що питання повернення сейфу може бути вирішено в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.169 КПК України за постановою прокурора, оскільки він визнав таке вилучення майна безпідставним, або шляхом звернення власника майна порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав. Відповідна ухвала суду апеляційному оскарженню, не підлягала.

Листом за вих.№1453/6/04-2024 від 09.02.2024 СУ ГУНП в Запорізькій області повідомлено, що даний сейф знаходиться на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області, за адресою вул. Незалежної України, 56 м. Запоріжжя. Відповідне місце зберігання даного сейфу також підтверджено Запорізькою обласною прокуратурою листом за вих.№09/6-211ВИХ-24 від 30.05.2024.

22.02.2024 в інтересах ОСОБА_1 захисник звернувся до прокурора Якушева Ю.С. з клопотанням за №25 скласти процесуальне рішення про повернення сейфу чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 його законному власнику, тобто ОСОБА_1 .

23.02.2024 прокурор Якушев Ю.С. своїм листом за вих.№09/6-66ВИХ-24 відмовив у задоволенні даного клопотання мотивуючи тим, що процесуальне рішення прокурором приймається під час досудового розслідування та з огляду на те, що триває судовий розгляд даного кримінального провадження він, як прокурор, позбавлений право винести постанову про повернення ОСОБА_1 даного сейфу.

Просив зобов`язати відповідача повернути позивачеві сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру повернути ОСОБА_1 сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Запорізька обласна прокуратура є неналежним відповідачем по справі.

22 січня 2025 року від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

24 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про зобов`язання повернути майно обґрунтовані, доведені, засновані на законі.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження (справа №335/3706/19) по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України; ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 307 КК України; ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження захисником обвинуваченого ОСОБА_1 адвокатом Надолинським Р.Ф. було заявлено клопотання про повернення обвинуваченому ОСОБА_1 майна, яке, на думку захисника, не має у кримінальному провадженні статусу речових доказів та наразі безпідставно перебуває у розпорядженні органу досудового розслідування.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024 у вказаному кримінальному провадженні було відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання з наступних мотивів (дослівно):

«…При обговоренні цих клопотань прокурор зазначив, що особисте майно обвинуваченого ОСОБА_1 визнано постановою слідчого речовим доказом, тому його долю суд має право вирішити відповідно до ст.100 КПК України під час ухвалення судового рішення у кримінальному провадженні. Вилучений під час обшуку у помешканні обвинуваченого ОСОБА_1 сейф дійсно не визнавався речовим доказом у кримінальному провадженні, арешт на нього не накладався, тому не заперечує проти повернення сейфу обвинуваченому ОСОБА_1 …

При перевірці доводів автора клопотання суд з`ясував, що на теперішній час в матеріалах кримінального провадження наявна постанова старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Харкевича В.І. від 25.12.2013 р., відповідно до якої вилучений під час затримання ОСОБА_1 в порядку ст.208 КПК України 21.10.2013 р. наручний годинник марки BOVET в металевому корпусі сріблястого кольору з написом на оборотній поверхні визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та переданий на зберігання до УМЗ ГУМВС України в Запорізькій області згідно реєстру речей та предметів, переданих на зберігання до УМЗ ГУМВС.

Цей доказ судом не досліджувався, його доля буде вирішена в порядку ст.100 ч.9 КПК України під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Також судом встановлено, що вилучений 22.10.2013 р. під час обшуку будинку АДРЕСА_1 сейф марки Browning серійний номер 004808, який зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України 56, речовим доказом у кримінальному провадженні не визнаний, є тимчасово вилученим майном в розумінні ст.167 ч.1 КПК України. ...

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що на стадії судового розгляду кримінального провадження відсутня передбачена законом підстава для прийняття судом процесуального рішення про повернення тимчасово вилученого майна його власнику.

Таке питання може бути вирішено в порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.169 КПК України за постановою прокурора, оскільки він визнав таке вилучення майна безпідставним, або шляхом звернення власника майна в порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав. …».

Вказана ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя оскарженню не підлягає, відповідно набрала законної сили 20.02.2024.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Адвокатом Надолинським Р.Ф. в інтересах ОСОБА_1 було подано прокурору відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури Ю. Якушеву клопотання за вих. №25 від 22.02.2024, в якому просив з метою припинення порушення права власності ОСОБА_1 на належне йому майно, винести процесуальне рішення у вигляді постанови про повернення ОСОБА_1 сейфу марки «Browning», серійний номер 004808.

Листом за вих. №09/6-1643-14 від 23.02.2024 прокурором Ю. Якушевим було повідомлено про те, що згідно з положеннями чинного КПК України процесуальні рішення органами досудового розслідування та прокурором приймаються під час досудового розслідування. За таких обставин та зважаючи на те, що на цей час триває судовий розгляд кримінального провадження, у ході розслідування якого вилучено сейф марки «Browning», серійний номер 004808, прокурор позбавлений можливості винести постанову про його повернення ОСОБА_1 .

Крім того, адвокатом Надолинським Р.Ф. на адресу ГУНП в Запорізькій області було надіслано заяву про повернення речей їх власнику за вих. №27 від 07.03.2024, в якій просив з метою припинення порушення права власності ОСОБА_1 на належне йому майно, доручити відповідальним особам ГУПН в Запорізькій області забезпечити ОСОБА_2 як представнику ОСОБА_1 до 12.03.2024 доступ до сейфу марки «Browning», серійний номер 004808 для його вивезення з території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області.

У листах СУ ГУНП в Запорізькій області за вих. №2825/6/04-2024 від 14.03.2024 та за вих. №3393/6/04-2024 від 26.03.2024 зазначено про те, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0000202, у ході обшуку 22.10.2013 у будинку АДРЕСА_1 дійсно вилучено сейф марки «Browning», серійний номер 004808.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено та всі матеріали направлені до Запорізької обласної прокуратури.

У зв`язку із зазначеним вирішення питання щодо повернення вилученого сейфу марки «Browning», серійний номер 004808 не входить до повноважень СУ ГУНП.

Відповідно до листа Запорізької обласної прокуратури за вих. №09-6/1643-14 від 30.05.2024, адвоката Надолинського Р.Ф. повідомлено про те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000202 від 03.10.2013 здійснювалося слідчими СУ ГУМВС в Запорізькій області (на цей час СУ ГУНП в Запорізькій області). Для з`ясування викладених у запиті питань прокурором запропоновано адвокату Надолинському Р.Ф. звернутися до СУ ГУНП в Запорізькій області.

Також в листі зазначено, що відповідно до листа СУ ГУНП в Запорізькій області сейф марки «Browning», серійний номер 004808 зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56.

Крім того, представником позивача до матеріалів позовної заяви було долучено довідку ФОП ОСОБА_5 від 05.07.2024, відповідно до якої сейф марки «Browning», серійний номер НОМЕР_1 було придбано ОСОБА_1 у 2012 році.

Вартість даного сейфу на сьогоднішній день становить орієнтовно 500 000,00 грн.

Оскільки питання повернення майна не було вирішено в порядку п. 1 ч. 1 ст. 169 КПК України, позивач звернувся до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства, як про то було зазначено в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача посилається на статті 317, 319, 321, 328, 397, 398, 400 ЦК України, що регулюють право особи на вільне володіння власністю.

До спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Результат аналізу ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Як вбачається з листа Запорізької обласної прокуратури від 03.03.2025 року №15-2306-24 сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56.

Окрім цього, згідно листа ГУНП в Запорізькій області від 06 березня 2025 року №2534/6/04-2025 сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 зберігається на території адміністративної будівлі ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56.

Відповідачем у справі визначено Запорізьку обласну прокуратуру, третьою особою - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області.

На момент розгляду справи чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 знаходиться на зберіганні у третьої особи - Головному управлінні Національної поліції в Запорізькій області.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету (пункт 3 частини 3 статті 175 ЦПК).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Так у справі "Делкорт проти Бельгії" ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі "Беллет проти Франції" ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" та від 12 листопада 2002 року у справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки").

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі, за результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

Оскільки, сейф чорного кольору марки «Browning», серійний номер 004808 зберігається на території адміністративної будівлі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 56, а позовні вимоги заявлені до Запорізької обласної прокуратури, то позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зайшли своє часткове підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Запорізькою обласною прокуратурою понесено судові витрати пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 гривень 80 копійок, які підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, третя особа: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про зобов`язання повернути майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури чудові витрати у розмірі 1 816 гривень 80 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: