Справа №720/1167/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Павлінчука С. С.

з участю секретаря Штефанеса А. А.

розглянувши в місті Новоселиця цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ», правонаступником якого є позивач, були укладені кредитні договори, по яким виникла заборгованість у зв`язку із невиконанням відповідачем їх умов.

Відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справи щодо спорів про стягнення заборгованості розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Новоселицького районного суду від 11 червня 2024 року було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд справи провести у його відсутності та не заперечував щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи та не повідомили про причини неявки. З письмової згоди представника позивача суд проводить заочний розгляд справи.

Крім цього, відповідач у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк відзив на позов не подав, тож відповідно до положень ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 14.03.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний кредитний договір №22799-03/2023, згідно п.1.1 якого останньому було надано споживчий кредит в розмірі 7000,00 гривень.

Відповідно до п.1.2 договору кредит надається строком на 25 днів, тобто до 07.04.2023 року.

З п.1.3. вказаного договору вбачається, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 182.5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 0.50% (процентів) на добу.

Крім цього, 18.03.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи також було укладено електронний кредитний договір №29085-03/2023, згідно п.1.1 якого останньому було надано споживчий кредит в розмірі 13000,00 гривень.

Відповідно до п.1.2 договору кредит надається строком на 25 днів, тобто до 11.04.2023 року.

З п.1.3. вказаного договору вбачається, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730.0% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2.00% (процентів) на добу.

Положеннями п.2.3. вказаних договорів передбачено, що у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк передбачений в п.1.2. договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

Відповідно до п.2.4. кредитних договорів обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за вказаними договорами здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом

У разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2. договорів та/або в додатка) до них, проценти передбачені в п.2.3. цих договорів продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 (ста вісімдесяти) календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору (п.4.3. вказаних договорів).

Згідно з п.1.7 договорів кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної Клієнтом.

Підписанням цих договорів клієнт підтверджує, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства (п.6.7 договорів).

Відповідно до п.п.6.1 та 7 договорів, останні були підписані електронним підписом відповідача шляхом використання одноразових ідентифікаторів W696 - при підписанні кредитного договору №22799-03/2023 від 14.03.2024 року та W691 - при підписанні кредитного договору №29085-03/2023 від 18.03.2024 відповідно.

03.07.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТРУМ», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», як фактором, було укладено договір факторингу №3072023, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, що підтверджується актом приймання передачі від 03.07.2024 року.

Пункт 2.1. цього правочину визначає, що для реалізації фактором, тобто ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП», придбаних ним прав клієнт, тобто ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ», передає за узгодженням сторін на електронну пошту фактора або кур`єрською доставкою у письмовому вигляді або на електронному носієві (за вибором клієнта флеш-накопичував, компакт-диск та інші носії інформації) заповнений реєстр боржників, оригінали основних договорів, підтвердження видачі кредиту, розрахунки заборгованості станом на день відступлення, перелік контактних даних близьких осіб боржників, документи, на підставі яких було проведено ідентифікацію та верифікацію боржників.

Згідно з копією акту приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 03 липня 2023 року до Договору факторингу №3042023 від 03.07.2023 (додаток №2 до Договору) клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників клієнта від 03.07.2023, складений відповідно до умов Договору.

Однак відомостей в якій формі передавався реєстр, яка кількість відступлених прав грошової вимоги, яка загальна сума заборгованості та інформація про відступлення прав вимоги саме за кредитними договорами №29085-03/2023 та №22799-03/2023 акт не містить.

Реєстр боржників, право вимоги до яких були відчужені ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» суду не наданий, однак до позовної заяви було додано лише акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року без зазначення в ньому списку боржників та номерів кредитних договорів.

Розрахунок заборгованості за укладеними з ОСОБА_1 договорами про надання фінансового кредиту на день відступлення права вимоги, тобто на 03.07.2023 року суду не наданий, хоча обов`язок передати такий документ у Товариства виник за умовами п.2.1. Договору №3072023.

27.10.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено договір факторингу №3072023, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, що підтверджується актом приймання передачі від 03.07.2024 року.

Згідно п.1.1. договору факторингу, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (позики), плату за позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно п.1.2 Договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №27122023 від 27 грудня 2023 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» отримало права грошової вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору №22799-03/2023 у розмірі 26 980 грн та за кредитним договором №29085-03/2023 у розмірі 50 680 грн. Витяг з реєстру не містить підписів уповноважених осіб клієнта та фактора, засвідчений лише особою, яка сформувала цей витяг.

Також, позивачем надано сформований його представником розрахунок заборгованості за кредитним договором №22799-03/2023 від 14 березня 2023 року за період з 27 жовтня 2023 року до 31 березня 2024 року та за кредитним договором №29085-03/2023 від 18 березня 2023 року за період з 27 жовтня 2023 року до 31 березня 2024 року.

Інших доказів, які б підтверджували факт перерахунку коштів відповідачу та розмір нарахованої первісним та наступним кредиторами (ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» відповідно) заборгованості по кредитному договору №22799-03/2023 від 14 березня 2023 року за період з 14 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року та за кредитним договором №29085-03/2023 від 18 березня 2023 року за період з 18 березня 2023 року по 26 жовтня 2023 року суду надано не було.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, який укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч.4, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону)пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ч.8 ст.11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).

Отже, суд вважає що кредитні договори були укладені в електронній формі із використанням інформаційно-комунікаційної системи ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ».

Разом з тим, відповідно до п.2.4. кредитних договорів обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за вказаними договорами здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Тобто із зазначеного презюмується, що обов`язок з повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними виникає у позичальника з моменту фактичного перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський рахунок позичальника, а отже, ця обставина входить до предмету доказування у цій справі.

Позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитних договорів №22799-03/2023 від 14 березня 2023 року та №29085-03/2023 від 18 березня 2023 року.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до п.1 ст.13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинний на день укладення кредитного договору), «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з положень ст.13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин (постанова Верховного Суду від 12.06.2023 року у справі №263/3470/20).

Згідно з ст.ст.16, 17, 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року, № 2346-III, до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.

Електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно ст.ст.20, 22, 25 Закону ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога, меморіальний ордер.

Для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України.

Ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які передбачені ст.ст.22, 25 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують ініціювання переказу ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Відсутні у матеріалах справи також і належні докази невиконання та/або порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором перед первісним та наступним боржниками.

Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами факт надання ОСОБА_1 кредитних коштів первісним кредитором, вимоги позивача є недоведеними.

Крім цього, позивач стверджуючи про набуття права вимоги до відповідача за кредитними договорами №22799-03/2023 від 14 березня 2023 року та №29085-03/2023 від 18 березня 2023 року на підставі договору факторингу №27102023 від 27 жовтня 2023 року, не надав доказів переходу права вимоги від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП».

Відповідно до п.1.2 до договору факторингу укладеного між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» від 3 липня 2023 року №3072023 відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належать клієнту за основними договорами, та їх перехід від клієнта до фактора відбувається у дату укладення цього договору та акту приймання-передачі.

Відповідно до п.2.1 до договору факторингу, для реалізації фактором придбаних ним прав клієнт під час підписання цього договору передав за узгодженням сторін, зокрема: документи, на підставі яких було проведено ідентифікацію та верифікацію боржників.

Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників від 03 липня 2023 року за договором факторингу №3072023, клієнт ТОВ «ІНВЕСТРУМ» передало, а фактор ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» прийняло реєстр боржників клієнта від 03.07.2023 року, складений відповідно до умов договору.

Проте, матеріали справи не містять реєстру боржників складеного відповідно до умов договору факторингу № 3072023 від 03 липня 2023 року, а також інших доказів переходу права вимоги ТзОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» до відповідача за кредитними договорами.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170 (6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Враховуючи те, що позивачем не долучено реєстр боржників складеного відповідно до умов договору факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року та належних і допустимих доказів переходу права вимоги до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» за кредитними договорами №22799-03/2023 від 14 березня 2023 року та №29085-03/2023 від 18 березня 2023 року, а тому суд вважає не доведеним набуття ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та відповідно ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» права грошової вимоги до боржника за вказаними вище кредитними договорами, укладеним між ТОВ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 .

Судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст.141 ЦПК України в разі відмови в позові, відшкодуванню не підлягає.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні необхідно відмовити.

На підставі ст.ст.2, 512, 514, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (код ЄДР 35625014, юридична адреса вул.Симона Петлюри,30, м.Київ, 01032) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідач може подати до Новоселицького районного суду заяву про перегляд заочного рішення на протязі 30 календарних днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Сергій ПАВЛІНЧУК