ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5654/24 Головуючий суддя І інстанції Невеніцин Є. В.
Провадження № 22-ц/818/162/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 червня 2024 року, по справі № 638/5654/24, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Харківська міська рада, Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України (Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів), Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення юридичного факту,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити юридичний факт, що він за відсутності інших осіб, є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 є його бабусею та є особою з інвалідністю 2 групи. ОСОБА_2 має ряд невиліковних хвороб, у зв`язку із якими майже не може пересуватися і потребує постійного догляду. На початку 2022 року зруйновано будинок ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак заявник забрав її жити до себе. ОСОБА_3 не перебуває у шлюбі та має двох дітей, проте її діти тривалий час перебувають за кордоном. За весь період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кордоном він був єдиною особою, яка здійснювала постійний догляд за ОСОБА_3 . Враховуючи вік, стан здоров`я ОСОБА_3 , її залежність від інших осіб, нездатність до самообслуговування та те, що в родині немає нікого хто міг би здійснювати за нею догляд у заявника виникла необхідність відмовитися від працевлаштування (служби в Національній гвардії України) та здійснювати постійний догляд за нею.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 заінтересовані особи: Харківська міська, Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України (Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів), Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про встановлення юридичного факту задоволено частково.

Встановлено факт постійного догляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства. Також вказує, що у справі відсутні дані, що заявник як надавач соціальних послуг звертався із заявою до компетентних органів, був включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг або отримав відповідну відмову. Таким чином, надані заявником докази не свідчать, що він використав позасудовий порядок встановлення факту того, що він є єдиною особою, яка зайнята постійним доглядом за хворою бабусею.

Вважає, що оскільки розгляд заяви ОСОБА_1 віднесено до повноважень інших органів і за законом не підлягає судовому розгляду, суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року за № 283/1199/23.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 № 14 від 12.01.2024 року. Наголошує, що жодних медичних документів, а саме висновків МСЕК, в яких би містилась вказівка на потребу ОСОБА_3 в постійному сторонньому догляді заявником не надано.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 суд зазначив, що встановлення даного факту має юридичне значення для заявника, напряму впливає на його права й обов`язки та інтереси особи похилого віку, яка потребує постійного стороннього догляду.

Вказує, що ОСОБА_3 потребує догляду та заявник його здійснює, що підтверджується письмовими доказами по справі, встановлення факту здійснення догляду не суперечить закону і не порушує права. свободи та інтереси осіб та має для заявника юридичне значення.

Проте погодитись з таким висновком суду повністю не можна.

Судом встановлено, що згідно копії паспорту серії НОМЕР_3 , копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , копії паспорта № НОМЕР_5 , свідоцтва про народження № НОМЕР_6 , копії свідоцтва про шлюб № НОМЕР_7 заявник є онуком ОСОБА_3 .

Згідно довідки №630448 остання має другу групу інвалідності з 12.06.2012 року безстроково. Згідно висновку ЛКК №491 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 04.12.2023 року, який дійсний до 04.12.2024 року, ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.

За повідомленням Державної прикордонної служби України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виїхала за межі України 15.12.2021 року після чого в Україну не поверталась. ОСОБА_7 з 21.08.2022 року регулярно перетинає державний кордон України на в`їзд та виїзд.

09.05.2024 року надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , в яких вона просить задовольнити подану заяву та зазначає, що рідні дочки багато років знаходяться за кордоном і єдина людина, що може здійснювати за нею нагляд є ОСОБА_1 , вона потребує постійного догляду.

Згідно доданого акту від 26.03.2024 року, складеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 фактично проживає разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , а також здійснює догляд за нею, купує ліки, продукти харчування, оплачує рахунки, інші особи за вказаною адресою не проживають.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У ст.315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом.

У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт про те, що він є єдиною особою, зайнятою постійним доглядом за бабусею ОСОБА_3 (з якою метою?)

Пунктом шостим частини 1 статті 1 Закону України «Про соціальні послуги» визначено, що надавачами соціальних послуг, зокрема, є фізичні особи, які включені до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.

Пунктом 3 частини 6 статті 13 даного Закону встановлено, що для фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього закону, передбачена можливість надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачем соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, та є громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями, проте, для отримання відповідного статусу, надавач та отримувач соціальних послуг повинні бути включені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, незалежно від того, претендує надавач соціальної послуги на отримання компенсації від держави чи ні.

Формування Реєстру, відповідно до ч. 6 ст. 15 Закону, здійснюється шляхом внесення до нього відповідної інформації уповноваженими органами системи надання соціальних послуг. Порядок формування, ведення та доступу до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг затверджений Постановою КМ України від 27 січня 2021 року № 99.

Механізм призначення і виплати компенсації за догляд, що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, визначено Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року за №859.

Пунктом 7 зазначеного Порядку передбачено, що призначення і виплата компенсації здійснюються уповноваженим органом з місяця подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, таких документів: заява про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі; заява про згоду отримувати соціальні послуги; копії свідоцтва про народження дитини (у разі надання дитині соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі); висновку лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді громадян похилого віку внаслідок когнітивних порушень за формою, затвердженою МОЗ.

Положення чинного закону не вимагають для призначення виплат особі, що здійснює догляд, встановлення в судовому порядку факту здійснення постійного догляду особи похилого віку, з когнітивними порушеннями. Необхідність такого догляду та сам факт його здійснення, встановлюється уповноваженим органом на підставі поданих документів.

Рішення про відмову у наданні соціальної послуги може бути оскаржено у судовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), зазначено (пункт 104), що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Враховуючи вищевикладені висновки, апеляційний суд вважає, що факт постійного догляду ОСОБА_1 за бабусею ОСОБА_3 , в даному випадку встановлюється в позасудовому порядку, а у разі виникнення спору заявник не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом про захист порушеного права, а не встановлення юридичного факту.

Метою встановлення цього факту ОСОБА_1 вказав подальше вирішення компетентним органом питання про наявність підстав для його звільнення з військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.

Таким чином, судовий порядок встановлення факту, що має юридичне значення, використовується лише у випадку, коли чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку його встановлення.

У зазначеній справі, з метою звільнення з військової служби за сімейними обставинами заявник просить встановити факт, що він є єдиною особою, зайнятою постійним доглядом за своїми родичами, які потребують такого догляду за станом здоров`я.

Суд застосовує норми права з урахуванням принципу розумності та справедливості.

Законодавець аналогічним чином унормував позасудовий порядок встановлення факту здійснення особою постійного догляду у чинному законодавстві про мобілізаційну підготовку та порядок мобілізації.

Зокрема, у місцевому органі виконавчої влади перебачено створення комісії із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), яка, з урахуванням наданих районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки матеріалів, складає про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду). Зазначений акт є одним із документів, які надаються військовозобов`язаним до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ( пункт 9 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункт 61, додаток 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560).

У справі, що переглядається, відсутні відомості про те, що на підставі заяв родичів заявника про надання соціальної послуги за місцем проживання підрозділ з питань соціального захисту населення оцінив потреби особи/сім`ї у соціальних послугах та ухвалив рішення про надання заявником соціальних послуг з постійного догляду за своїми дідом та бабою.

Також відсутні дані, що заявник як надавач соціальних послуг звертався із заявою до компетентних органів, був включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг або отримав відповідну відмову.

Таким чином, надані заявником докази не свідчать, що він використав позасудовий порядок встановлення факту того, що він є єдиною особою, яка зайнята постійним доглядом за хворою бабою.

Оскільки розгляд заяви ОСОБА_1 віднесено до повноважень інших органів і за законом не підлягає судовому розгляду, суд першої інстанції, дійшов до помилкового висновку про задоволення заяви.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У ч. 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Якщо факт, який має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

Так, порядок вирішення питання щодо можливості оформлення постійного догляду за особами, які потребують постійного стороннього догляду, визначено Законом України «Про соціальні послуги» та низкою підзаконних нормативно-правових актів.

Зокрема, у місцевому органі виконавчої влади передбачено створення комісії із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), яка з урахуванням наданих районним (міським) ТЦК та СП матеріалів складає акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду). Такий акт є одним із документів, які надаються військовозобов`язаним до ТЦК та СП для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (п. 9 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Надані заявником докази не свідчать, що він використав доступний для нього позасудовий порядок встановлення факту того, що він є єдиною особою, яка зайнята постійним доглядом за хворими дідом та бабою.

(Див. з цього приводу відповідні висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 5 червня 2024 року у справі № 283/1199/23 (провадження № 61-12851св23) https://reyestr.court.gov.ua/Review/119579700).

Крім того, згідно закону у даному випадку для звільнення з військової служби не вимагається надання в якості доказу відповідного рішення суду про встановлення запитаного заявником юридичного факту.

Оскільки суд першої інстанції помилково не з`ясував, що юридичний факт, який заявник просив встановити, не підлягаю встановленню у судовому порядку та не застосував норму п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, то відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України колегія суддів скасовує оскаржене рішення суду в апеляційному порядку повністю з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст.255, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Харківська міська рада, Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України (Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів), Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення юридичного факту закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 908 грн 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук