Справа № 159/5379/24
Провадження № 2/159/131/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Грідяєвої М.В.

при секретарі Шокот С.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ковель в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Людмила Костянтинівна, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Степанюк О.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Л.К., ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, вказуючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 , після смерті якого заведено спадкову справу. ОСОБА_4 склав заповіт 13.01.2006 року, яким заповів житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках. Житловий будинок належав спадкодавцю на праві приватної власності. Рік забудови 1958. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 є дочка ОСОБА_3 (подала заяву нотаріусу) та син ОСОБА_6 (прийняв шляхом спільного проживання зі спадкодавцем). 08.12.2021 року ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса з заявою про надання відомостей щодо видачі свідоцтв на спадщину на житловий будинок, на яку отримав відповідь, що свідоцтва на спадщину не видавались. Дружина спадкодавця ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , відмовилась від обов`язкової частки у спадщини. Відповідно до листа приватного нотаріуса, ОСОБА_7 , звернулась за видачею свідоцтва про право власності на частку житлового будинку, як дружина померлого ОСОБА_4 та повідомлено, що в разі незгоди в видачею дружині померлого свідоцтва може звернутись до суду. 29.10.2013 року приватним нотаріусом Стеблевець К.В. видано свідоцтво про право власності на частку спірного житлового будинку, про що він дізнався 08.12.2021 року. ОСОБА_7 померла в 2022 році, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги є син ОСОБА_1 , який прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. 23.10.2023 року ОСОБА_1 дізнався про те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №3051 від 21.11.2013 року, зареєстровано право власності на частку спірного житлового будинку за ОСОБА_2 . Інша частка у спільній частковій власності не була ним оформлена. Згідно інформаційної довідки зазначено, що вказаний будинок розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01;001:0106. У відповіді ГУ Держгеокадастру у Волинській області вбачається, що згідно даних ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером :01;001:0106 знаходиться у архіві, адреса земельної ділянки АДРЕСА_2 . 05.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірного будинку, після смерті ОСОБА_6 , яку він прийняв після смерті батька ОСОБА_4 , не оформивши спадкових прав. Постановою приватного нотаріуса від 09.06.2024 року йому відмолено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входить частка житлового будинку. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який чинний на час завершення його будівництво. У 1958 році підставою виникнення права власності на жилий будинок був сам факт збудування його чи купівлі. Посилається на Указ Президії Верховної Ради СРСР віл 26.08.1948 року « Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року, постанову Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 2.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». КЗпроШ УРСР. За відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проведена 15.08.1959 року. Спірний житловий будинок побудований в 1958 році, набутий у власність ОСОБА_4 також 1958 році, а тому є особистою приватною власністю останнього в розумінні вимог ст.125 Указу, не може відноситися до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим нотаріус протиправно видав свідоцтво про право власності на частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_7 та зареєстрував за нею право власності. Посилається на ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Факт реєстрації будинку та отримання свідоцтва про право власності в 2003 році на спірний будинок з врахуванням його побудови в 1958 році, до часу реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не дає підстав вважати, що такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2020 року, справа № 363/4852/1. Свідоцтво про право власності є документом, яким оформлюється відповідне право, саме по собі воно не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності (ВС/КГС, справа № 917/927/17, 03.04.18). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного суду розглянув справу № 361/953/16-ц та встановив, що визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, яка його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту. Безпідставне отримання ОСОБА_7 у власність частки спірного будинку (фактичне отримання майна) та подальший його продаж (як особою, яка не мала права через відсутність спільної сумісної власності на будинок), доводить факт незаконного вибуття цього нерухомого майна із володіння спадкоємця ОСОБА_1 , яке він прийняв після смерті ОСОБА_6 , яке останній у свою чергу прийняв при спадкуванні за заповітом, не оформив спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилається на ст.ст.1261, 1296,1297 ЦК України. Спадкоємець, який у встановлений законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених законом. З моменту відкриття спадщини він як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, набув право володіння та право користування спадковим майном і набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини. Отримання свідоцтва про право власності особою, яка не мала право його отримувати є підставою для визнання його недійсним та свідчить про подальші протиправні дії щодо такого майна. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 388 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) прийшла до висновків, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п.84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). З постанови Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі № 6-1203цс15, вбачається, що відбулося витребуваня від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі ВС, висловлених у низці постанов, про можливість витребування лише індивідуально визначеного майна або майна, яке виділено в натурі. Свою позицію Велика Палата виклала в постанові від 20.06.2023 року у справі № 362/2707/19, якою доводиться можливість витребування частки майна. Посилається на рішення Європейського суду. Зазначає, що очікує понести витрати на правову допомогу орієнтованим розміром 25000 грн., за подання позову сплачено 1937 грн. 92 коп. Просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 виданого 29.10.2013 року приватним нотаріусом за р.№789 на ім`я ОСОБА_7 , витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 на його користь.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно письмової заяви представника позивача, просять розглянути справу без їх участі, позов підтримують, просять його задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Л.К., ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Л.К., ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.390 ЦК України, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Згідно записів в погосподарської книги №1 села Погіньки Ковельського району Волинської області за 1983-1985 роки, значиться запис, особистий рахунок 533 про господарство ОСОБА_4 (голова сім`ї), члени домогосподарства ОСОБА_4 : дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_6 . Житловий будинок побудований 1958.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.06.2006 року, ОСОБА_4 залишив заповіт, який посвідчений 13.01.2006 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області.

Згідно заяви від 08.12.2021 року ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Мороз Л.К. щодо надання інформації по заведеній спадковій справі, після смерті батька ОСОБА_4 .

Згідно відповіді Ковельського відділу ДРАЦС у Ковельському районі Волинської області від 14.12.2023 року 15.08.1959 року проведена державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.10.2023 року, 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 21.11.2013 року приватним нотаріусом Олєйніковою О.В. на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2013 року.

Згідно довідки Голобської сілищної ради Ковельського району Волинської області від 15.08.2013 року виданої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 постійно проживав і був прописаний в АДРЕСА_1 по день смерті, разом з ним проживали дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_6 Голобською селищної ради Ковельського району Волинської області 13.01.2006 року посвідчено заповіт.

Згідно будинкової книги №72586, за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ,, ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.10.2023 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 24.06.2004 року на підставі свідоцтва про право власності, рішення від 04.09.2003 року, 28.10.2003 року Голобської селищної ради.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 16.08.2013 року, приватним нотаріусом Мороз Л.К. відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 на підставі заповіту посвідченого 13.01.2006 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області.

Згідно заповіту від 13.01.2006 року, посвідченого секретарем Голобської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_4 належний йому житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 заповів дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.06.2004 року, будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 .

Згідно заяви від 10.10.2013 року, ОСОБА_8 звернулась до приватного нотаріусу Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л.К., якою відмовилась від спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який заповів їй майно.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.10.2003 року ОСОБА_4 належить будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді приватного нотаріусу Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л.К. від 08.12.2021 року на ім`я ОСОБА_6 , нотаріус повідомив, що свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не видавались.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтв про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу з актового запису про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно повідомлення приватного нотаріусу Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л.К. від 29.10.2013 року на ім`я ОСОБА_6 , нотаріус повідомив, що звернулась ОСОБА_7 за видачею свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , як дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та надання місячного терміну при незгоді на звернення до суду.

Постановою приватного нотаріусу Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мороз Л.К. від 09.06.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входить 1/4 частка вказаного житла. Вказує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 відкрита 16.08.2013 року, ОСОБА_6 прийняв та не оформив спадщину на 1/4 частку житлового будинку.

Згідно наданої суду копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу 16.08.2013 року відкрита спадкова справа, дружина ОСОБА_4 ОСОБА_7 звернулась з заявою якою відмовилась від обов`язкової частки спадщини та зазначала про обізнаність про заповіт від чоловіка на користь дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . З заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , від імені його дружини ОСОБА_7 , звернулась ОСОБА_3 , на 1/2 частку в будинку, як зазначено в заяві який був придбаний в період шлюбі подружжя та яка має право на 1/2 частку. 29.10.2013 року нотаріусом видано свідоцтво про право власності ОСОБА_7 , як переживний дружині ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності 29.10.2013 року на 1/2 частку будинку за ОСОБА_7 в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області від 18.11.2005 року змінений адресний номер будинку з номера АДРЕСА_3 . 05.10.203 року з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 звернувся ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Згідно довідки Голобської селищної ради ОСОБА_6 постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 1960 року по день смерті

Згідно висновку про вартість майна, ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 становить 33476 грн.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 21.11.2013 року ОСОБА_7 , в інтересах якої дії ОСОБА_3 , продала ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтво про право власності від 29.10.2013 року.

Згідно свідоцтва про право власності від 29.10.2013 року, виданого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області, нотаріусом посвідчено, що ОСОБА_7 , яка є пережившою дружиною ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з жилого будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, жилий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_4 побудований 1958 року, право власності на будинок зареєстроване за дідом позивача ОСОБА_4 24.06.2004 року на підставі свідоцтва про право власності від 28.10.2007 року, на підставі рішення Голобської селищної ради від 04.09.2003 року. ОСОБА_4 в 1959 році одружився з ОСОБА_10 , після укладення щлюбу ОСОБА_11 . ОСОБА_4 заповів належний йому будинок дітям: ОСОБА_5 , яка нотаріально відмовилась від спадщини та сину ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину шляхом спільного проживання з спадкодавцем на час смерті прийняв його син ОСОБА_6 , не оформивши право власності. Дружина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 відмовилась від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , а 29.10.2013 року від її імені з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_3 , приватним нотаріусом видане свідоцтво на 1/2 частку в спірному житловому будинку на ОСОБА_7 , як пережившу дружину спадкодавця з висновком на підставі наданих на той час нотаріусу документів про належність майна подружжю на праві спільної сумісної власності. 1/2 частка спірного будинку була продана ОСОБА_7 , в інтересах якої діяла ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 . Позивач, як син та спадкоємець, після смерті батька ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яку той прийняв після смерті батька ОСОБА_4 , в чому йому було відмовлено.

Позивачем позов обгрунтований незгодою щодо визначення нотаріусом статусу спірного житлового будинку спільною власністю подружжя, вказуючи на те, що будинок побудований в 1958 році, а шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в 1959 році, в зв`язку з чим будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_4 , в зв`язку з чим нотаріус не мав право видати свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірного жилого будинку ОСОБА_7 , яка не мала право його відчужувати. Одним із доводів є те, що право реєстрації виникає з моменту купівлі-продажу, будівництва, а не реєстрація право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1958 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Діюче на той час законодавства та на час реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 передбачало, а саме ст.22, 24 Кодекс про шлюб та сім`ю України ( в редакції 1969 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них, ст.60 СК України ( в редакції 2002 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На думку суду позивачем належними доказами не доведено будівництво спірного будинку саме ОСОБА_4 , виділення земельної ділянки під будівництво будинку, початок будівництво, кінець будівництва, прийняття в експлуатацію. Дослідженими доказами підтверджено, лише факт будівництво будинку в 1958 році, укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в 1959 році, реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_4 в 2003 році. В зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати та встановити належність спірного житлового будинку на праві власності ОСОБА_4 , а тому і підстави для скасування свідоцтва про право власності видане нотаріусом та підстав вважати, що 1/2 частина спірного житлового будинку незаконно вибула з володіння позивача, як спадкоємця, після смерті батька ОСОБА_6 , який успадкував будинок після смерті батька ОСОБА_4 , шляхом відчуження частки будинку ОСОБА_7 . ОСОБА_2 .

Суд незважаючи на численну судову практику наведену та проаналізовану в позові, вважає не доведеним правовий статусу спірного житлового будинку, а саме належність на праві власності ОСОБА_4 , в зв`язку з чим свідоцтво видане нотаріусом про належність 1/2 частки спірного житлового будинку дружині померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_7 скасуванню не підлягає, як і витребування частини спірного житлового будинку з володіння відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у позові, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.86 ЦК УРСР, ст.60СК України, ст.ст.22, 24 Кодекс про шлюб та сім`ю України ( в редакції 1969 року), ст.ст.10, 12, 81, 82, 89, 141, 158, 197-198,200, 260-280, 263, 264, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Людмила Костянтинівна, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Судове рішення складено 08.04.2025 року.

Рішення виготовлене в нарадчій кімнаті.

Суддя:М. В. ГРІДЯЄВА