ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1458/25 Справа № 197/735/20 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Мазуренком В.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 01 жовтня 2024 року,

УСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 2016 року проходить службу на посаді слідчого слідчого відділення Широківського ВП Криворізького ВП ГУНП.

25 серпня 2019 року та 31 серпня 2019 року ніс службу у складі СОГ. Вказані дні були вихідними днями, неділя та субота відповідно.

16 вересня 2019 року в порядку ч.5 ст.91 ЗУ «Про національну поліцію» він звернувся із рапортом про надання як компенсації за раніше відпрацьовані дні вихідних днів 20 вересня 2019 року та 30 вересня 2019 року. Проте заступником начальника поліції Жорняком В.Г. йому було відмовлено.

По даному факту дисциплінарною комісією було проведено службове розслідування та до ОСОБА_2 з приводу відмови у наданні йому вихідних днів було застосоване дисциплінарне стягнення.

Посилаючись на ст.91 Закону України «Про Національну поліцію», ст.ст.1173-1174 ЦК України просив стягнути з відповідачів завдану йому шкоду у розмірі 766,00 грн, що складається з оплати за два робочих дні.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення.

При цьому, скаржник зазначає, що він звернувся з позовом до ГУНП в Дніпропетровській області, ДКС України та посадової особи ОСОБА_3 , тобто до суб`єктів владних повноважень з вимогами про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, тобто спір має публічно правовий характер, оскільки несення служби в органах НПУ є державною службою особливого характеру. Вказує, що спір між сторонами має публічно-правовий характер, у зв`язку з чим має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, на що не звернув уваги суд першої інстанції. Місцевий суд повинен був на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України закрити провадження у справі, оскільки справа не підягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином судом першої інстанції порушена предметна юрисдикція вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.10.2024 залишити без змін. При цьому, заявник зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спеціальним законодавством питання врегульоване та чітко визначено, що пплата за службу понад установлений службовий час не здійснюється, натомість поліцейському надається додатковий час для відпочинку, а тому компенсація за надурочний час не підлягає виплаті у грошовому еквіваленті, оскільки на законодавчому рівні встановлено її компенсацію шляхом надання відповідного часу для відпочинку протягом двох наступних місяців.

Окрім того, заявник вказує на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в адміністративному суді, зокрема Дніпропетровському окружному адміністративному суді, оскільки даний предмет позову пов`язаний з проходженням служби, тобто є публічно-правовим спором щодо оскарження дій або бездіяльності суб`єкту владних повноважень, тому наявні підстави для скасування судового рішення повністю із закриттям провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження по справі, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку від 17 січня 2020 року про результати службового розслідування за фактом порушення ч.5 ст.91 ЗУ «Про Національну поліцію» заступником начальника ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області Жорняком В.Г. встановлено порушення ч.5 ст.91 ЗУ «Про Національну поліцію» стосовно слідчого СВ Широківського ВП КВП ГУНП Кудінова Р.Г., що виразилось в ненаданні останньому додаткових вихідних у порядку компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні дні 25 серпня 2019 року та 31 серпня 2019 року.

Листом Широківського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02 червня 2020 року на ім`я голови первинної професійної спілки «Правозахисник країни» повідомлено, що міри дисциплінарного впливу стосовно заступника начальника ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 не застосовувати, оскільки пройшло більше шести місяців з дня вчинення дисциплінарного проступку.

Як видно із розрахункових листів позивача, за серпень 2019 року останньому нарахована заробітну платню у розмірі 10 722,95 грн, за вересень 2019 року 12 723,02 грн.

Як видно із довідки від 30 жовтня 2020 року, в серпні 2019 року ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення у розмірі 9 620,56 грн (посадовий оклад 2 400,00 грн, оклад за спец звання 1 600,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 600,00 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень 240,00 грн, премія 4 780,56 грн); у вересні 2019 року -11 705,15 грн (посадовий оклад 2 400,00 грн, оклад за спец звання 1 600,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 600,00 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень 240,00 грн, премія 6 865,15 грн); у жовтні 2019 року 11 835,93 грн (посадовий оклад 2 400,00 грн, оклад за спец звання 1 600,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 600,00 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень 240,00 грн, премія 6 995,93 грн). У серпні 2019 року виплачено доплату за службу в нічний час за червень 2019 року 105,73 грн, липень 2019 року 109,57 грн, у вересні 2019 року виплачено доплату за службу в нічний час за серпень 2019 року 130,78 грн. Сума індексації за серпень 2019 року становить 887,09 грн, за вересень 2019 року 887,09 грн, за жовтень 2019 року 887,09 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог виходив з того, що компенсація за надурочний час не підлягає виплаті у грошовому еквіваленті, оскільки на законодавчому рівні встановлено її компенсацію шляхом надання відповідного часу для відпочинку протягом двох наступних місяців.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.19 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до положень ч.1 ст.59 Закону України «Про національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно положень п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції помилково розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 за правилами цивільного судочинства, оскільки зазначений спір належить до адміністративної юрисдикції у межах справи про оскарження рішення (дій/бездіяльності) Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у невиплаті позивачу компенсації за надурочний час при виконанні ним службових обов`язків у вихідні дні: 20 та 30 вересня 2019 року, у зв`язку із чим провадження у справі потрібно закрити.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі №750/3192/14 (провадження №14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-IX), пов`язані не лише з розглядом апеляційних та касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон №460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення апеляційного та касаційного розгляду.

Так, згідно з пунктом 8 Закону №460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».

Отже, закінчивши апеляційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд апеляційної інстанції має роз`яснити позивачу про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства».

Оскільки колегія суддів вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то суд апеляційної інстанції, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України (у редакції Закону №460-IX) роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови вона може звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 256, 377, 381, 382, 384 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

В.О. Остапенко