Справа № 465/7077/22
Провадження 2/465/351/25
РІШЕННЯ

Іменем України

27.03.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

з участю секретаря судового засідання Лозинського Т.- Р.А.

представник позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Активні інвестиції, про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначає наступні обставини.

05.09.2014 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Бурштинської міської ради Галицького району Івано Франківської області, про що складено відповідний актовий запис №77. У липні 2017 року відповідач звернулась до ОСОБА_4 з позовом про розірвання шлюбу. 22.08.2017 року Рогатинським районним судом Івано Франківської області прийнято заочне рішення у справі №349/1031/17 про розірвання шлюбу. 05.12.2018 року постановою Івано Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково та змінено заочне рішення Рогатинського районного суду Івано Франківської області від 22.08.2017 року та виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що сторони понад рік спільно не проживають. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Івано Франківського апеляційного суду від 05.12.2018 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Івано Франківського апеляційного суду від 16.10.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Заочне рішення Рогатинського районного суду Івано Франківської області від 22.08.2017 року залишено без змін.

За період шлюбу позивачем та ОСОБА_2 набуто спільне майно подружжя, зокрема 26.04.2017 року придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проектний номер 24/М1, проектною загальною площею 48,13 кв.м. Даний факт підтверджується попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року, укладеним між ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» та ОСОБА_2 . Плановий термін завершення будівництва 30.04.2019. Вартість квартири на момент укладення попереднього договору становила 764 627,00 грн., що еквівалентно 28 036,00 доларів США за встановленими у договорі умовами.

На забезпечення виконання зобов`язання за договором, станом на момент підписання попереднього договору, вся сума за квартиру у розмірі 746 627 гривень вже сплачена. Дані платежі здійснювала спільними коштами подружжя під час шлюбу ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Згадане нерухоме майно фактично належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки було придбане за час шлюбу. Платежі за попереднім договором сплачено позивачем, проте основною стороною договору є тільки ОСОБА_2 . Фактичним власником спільної квартири АДРЕСА_2 , згідно з попереднім договором купівлі продажу №24/М1 від 26.04.2017 року є ОСОБА_2 , а юридичним власником до моменту укладення Основного договору є ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус».

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 46,9 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 18 955 10 24 61 01, придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за час шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, вона являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

28.12.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що станом на день звернення позивача до суду Основний договір між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «Активні інвестиції» не укладений, сторони розлучені, власником квартири АДРЕСА_2 є ТОВ «КУА «Активні інвестиції». Також, на момент укладення Попереднього договору №24/М1 від 26.04.2017 року позивач перебував за кордоном та не підписав згоду подружжя на укладення даного договору. Таким чином, сторонами за час шлюбу не був укладений Основний договір, а відтак сторони не набули права власності на квартиру, а тому така не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо придбання квартири АДРЕСА_2 за спільні кошти та в інтересах сім`ї, вказує, що починаючи з серпня вересня 2016 року відбулось припинення подружніх відносин між сторонами, а кошти внесені як забезпечувальний платіж за Попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Такий договір укладений під час окремого проживання, припинення подружніх відносин між сторонами та відсутності спільної мети придбання. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказує, що твердження ОСОБА_2 про те, що кошти, які були сплачені за попереднім договором були передані їй від матері, то таке твердження є необґрунтованим. Також в матеріалах справи міститься письмова заява згода чоловіка ОСОБА_4 на покупку квартири та укладення попереднього договору купівлі продажу квартири №24/М1 від 26.04.2017 року. Просить задоволити позовні вимоги.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 02.03.2023 року закрито підготвоче провадження та призначено справу до судового розгляду.

19.04.2023 року від відповідача ТОВ «КУА «Активні інвестиції» подано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що матеріалами справи не підтверджено, що позивачем та/чи відповідачем на виконання умов попереднього договору №24/М1 від 26 квітня 2017 року укладено основний договір - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 46,9 кв.м., а відтак у встановлений законодавцем спосіб набуто право власності на квартиру. Відтак, власником квартири, яка є предметом визнання спільною сумісною власністю подружжя, а також предметом поділу між Позивачем та Відповідачем є ТОВ «КУА «Активні інвестиції», що діє в інтересах ПВНЗІФ «Грінвіль Хауз», про що сторонами не заперечується. Вказані обставини також підтверджені належними доказами копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 20 серпня 2019 року №178050615. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти позовних вимог, вказала, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту, так як ні позивач, ні відповідач не набули у власність спірну квартиру, а також позивачем не було доведено належним чином той факт, що грошові кошти, які були внесені відповідачкою як забезпечувальний платіж за попереднім договором, були спільними коштами подружжя.

Відповідач підтримала позицію свого представника.

Представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Активні інвестиції» подано клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Суд заслухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 та 3 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 635 ЦК України суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір.

Судом встановлено, що 26.04.2017 року між ТзОВ «КУА «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» (Сторона -1) та ОСОБА_2 (Сторона 2) укладено попередній договір №24/М1.

Відповідно до п.1 Попереднього договору сторони зобов`язуються у строк до 30 квітня 2019 року укласти Договір («Основний договір») за яким Сторона -1 забезпечить передачу, а Сторона -2 набуде за плату (згідно умов цього договору та Основного договору) право власності на квартиру, проектний номер АДРЕСА_3 (надалі «квартира»). Продовження строку укладення Основного договору здійснюється за додатковою угодою між Сторонами. Плановий термін завершення будівництва 1 квартал 2019 року.

Пунктом 4 Попереднього договору передбачено, що Сторона 2 на забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором сплачує Стороні -1 забезпечувальний платіж в сумі 746 627 гривень, що є еквівалентом 28 036 доларів США за встановленим Стороною 1 курсом долара США відносно національної валюти України (гривні) на дату укладення Договору, в сумі 26 631 грн. за 1 долар США до 26 квітня 2017 року.

Пунктом 5 Попереднього договору передбачено, що забезпечувальний платіж сплачується з метою забезпечення виконання Стороною 2 своїх зобов`язань за цим Договором, та не є авансом (попередньою оплатою) чи поворотною фінансовою допомогою.

Пунктом 7.1 Попереднього договору передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що у випадку не укладення Основного договору за ініціативою та/або з вини Сторони 2 та/або дострокового розірвання цього Договору за ініціативою та/або з вини Сторони 2, Сторона 1 не повертає Стороні 2 та залишає за собою 10% від суми забезпечувального платежу, що підлягає до сплати згідно п.4 цього Договору

Пунктом 8.1 Попереднього договору передбачено, що цей договір є попереднім договором і встановлює зобов`язання Сторін укласти Основний договір та не є договором купівлі продажу майнових прав, не може виступати правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомого майна.

Пунктом 8.2 Попереднього договору встановлено, що зобов`язання Сторін по укладенню Основного договору, встановлених цим Договором припиняється, якщо Основний договір не буде укладено Сторонами в строк згідно умов цього договору, і жодна зі Сторін не направить іншій Стороні пропозицію про продовження строку укладення Основного договору.

Пунктом 8.7 Попереднього договору передбачено, що Сторона 2 довела до відома Сторони 1, а Сторона 1 взяла до уваги той факт, що Сторона 2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . Цей договір укладається за письмовою згодою чоловіка Сторони 2, ОСОБА_4 , який проживає за адресою: Івано Франківська область, Рогатинський район, с. Обельниця, викладено у вигляді письмової заяви.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ТзОВ «КУА «Активні інвестиції».

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджується матеріалами цивільної справи, сторони не набули у власність квартиру АДРЕСА_2 та не зареєстрували на таку право власності. В свою чергу укладений 26.04.2017 року попередній договір №24/М1 між ТзОВ «КУА «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» та ОСОБА_2 не є договором купівлі продажу майнових прав на спірну квартиру та не є правовстановлюючим документом, а Основний договір сторонами так і не було укладено. Відтак, суд приходить до висновку, що спірна квартира не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , так як не є їх власністю.

Щодо доводів сторони позивача про те, що грошові кошти, які вносились ОСОБА_2 в якості забезпечувального платежу за попереднім договором, є спільними коштами подружжя, то такі не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Судом встановлено, що рішенням Рогатинського районного суду Івано Франківської області від 22.08.2017 року у справі, шлюб зареєстрований 05.09.2014 року у виконавчому комітеті Бурштинської міської ради Галицького району Івано Франківської області між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №77 розірвано. Даним рішенням суду встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, понад рік спільно не проживають.

Постановою Івано Франківського апеляційного суду від 16.10.2019 року у справі №349/1031/17 апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 22.08.2017 року без змін. Даним рішенням встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, понад рік спільно не проживають, неповнолітніх дітей на утриманні у подружжя немає, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Згідно платіжного доручення №23243948 від 26.04.2017 року ОСОБА_2 перерахувала ТзОВ «КУА «Активні інвестиції» забезпечувальний платіж за попереднім договором в розмірі 764 627,00 грн.

Листом Державної прикордонної служби від 27.02.2019 року стверджується, що ОСОБА_4 13.03.2017 року виїхав за межі України в росію і повернувся в Україну 10.06.2017 року.

Тобто на момент укладення відповідачкою 26.04.2017 року попереднього договору №24/М1 позивач перебував поза межами України, доказів протилежного стороною позивача суду не надано.

Пояснення ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була набута за спільні кошти, а також покази свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні пояснила, що бачилась з позивачем і відповідачкою як подружжям один раз, про їхні відносини їй відомо лише з слів ОСОБА_4 , на думку суду не доводять правильності позиції позивача, так як з них неможливо достовірно встановити наявність сімейних (фактичних подружніх) стосунків між позивачкою та відповідачем.

Крім цього, надана позивачем довідка ТОВ «МСМ Строй» від 18.03.2019 року про розмір заробітної плати не є належним доказом того, що грошові кошти, які вносились в якості забезпечувального платежу були спільними коштами подружжя.

В свою чергу, доводи відповідачки про те, що кошти, внесені як забезпечувальний платіж за Попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року не були набуті за час шлюбу, в результаті спільної праці подружжя та в інтересах сім`ї, а є коштами матері ОСОБА_9 та брата ОСОБА_10 підтверджується, прінт скрінами переписки матері відповідачки з ОСОБА_2 , а також випискою по рахунку № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_11 було вчинено численні операції із зняття готівки, а також перекази коштів на рахунок, що належить відповідачці; платіжними дорученнями № від 26.04.2017, № від 26.04.2017 року, випискою по рахунку № НОМЕР_2 , з якої вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_11 було вчинено перекази коштів на рахунок, що належить ОСОБА_2 , а також показами свідків.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що стосунки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 погіршились через рік після одруження. Позивач переважно був за кордоном, а ОСОБА_2 жила в брата. За які кошти укладався договір відносно спірної квартири їй відомо, так як мама відповідачки хотіла позичити десять тисяч доларів в її батьків. Відомо, що частину коштів передавала мама відповідачки в євро, а іншу частину давав її брат. Про передачу коштів відповідачці позивачем з-за кордону, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що відповідачка являється його сестрою. Після одруження стосунки у неї з позивачем погіршились. Вказує, що відповідачка з кінця осені почала проживати з ним. Спірна квартира була придбана за кошти матері та його власні. Квартиру не змогли зареєструвати за ним, так як на той момент у нього був недійсний паспорт.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомила, що спірна квартира була придбана за кошти їй матері та брата. На момент укладення договору позивач був за кордоном, а основний договір відносно спірної квартири так і не було укладено.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що грошові кошти, які були внесені в якості забезпечувального платежу за попереднім договором, були спільними коштами подружжя.

Суд також погоджується з доводами представника відповідача про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24).

Отже, суд має встановити належність особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, чи є така особа належним позивачем у справі (наявність права на позов у матеріальному розумінні), чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановлення факту порушення), а також дослідити ефективність обраного позивачем способу захисту, з`ясувавши, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що такі не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права, то такий не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 81, 263-265, 273,354, 355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Активні інвестиції, про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 квітня 2025 року.

Суддя Ванівський Ю.М.