Провадження №: 2/755/513/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

у с т а н о в и в :

18.12.2024 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачі та третя особа у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач зі згоди всіх співвласників був зареєстрований у зазначеній вище квартири тимчасово. Відповідач не проживає у квартирі багато років, про що свідчить акт про не проживання. У власників квартири виникла необхідність в знятті відповідача з реєстрації в квартирі через війну та нестабільний стан в країні, постійне підвищення вартості комунальних послуг, відсутності роботи, нормального матеріального забезпечення та важкого фінансового стану. Відповідач не має бажання добровільно знятись з реєстрації у квартирі, що є перешкодою в реалізації позивачами свого права власності. Відповідач фактично у квартирі не проживає, його речей в квартирі немає, на зв`язок виходить рідко, самоусунувся від синівських обов`язків та від сплати комунальних послуг. Відповідач обрав інше місце проживання, про яке позивачам не відомо, однак відповідач лишається зареєстрованим в квартирі, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Відповідач не приймав і не приймає участі в користуванні квартирою, не ніс і не несе витрати на її утримання та проведення ремонту. Позивачі не мають матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, а тому позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про реструктуризацію заборгованості. Відповідач більш ніж 5 років не проживає в квартирі без поважних причин, квартирою не користується, комунальні послуги не сплачує.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 03.04.2025 року повернуто без розгляду заяву відповідача проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За змістом свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 12а).

Належність зазначеної вище квартири на праві спільної часткової власності позивачам та третій особі у справі, після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом від 15.04.2016 року (а.с. 13-16).

Убачається, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується копією про народження останнього (а.с. 19).

Згідно відповіді №978886 від 20.12.2024 року, відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 06.05.1997 року (а.с. 27).

Відповідно до акту від 29.05.2024 року, підписи громадян на якому засвідчені начальником ЖЕД-401: Ми, мешканці будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджуємо, що в квартирі АДРЕСА_1 , дійсно не проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з березня 2019 року і по теперішній час (а.с. 20).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України.

Положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, і при розгляді відповідної категорії справи суд має встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад встановлені строки та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому суду мають бути належним чином доведені як строк відсутності відповідача за місцем реєстрації, так і причини неповажності такої його відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У своїй практиці Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження неповажності причин не проживання відповідача у квартирі, а єдиний складений зі слів двох осіб акт про не проживання не може бути достатнім доказом на підтвердження дійсного строку не проживання відповідача у квартирі та він не містить зазначення про причини не проживання відповідача у квартирі. Відтак, не можуть вважатися належними доказами у даній справі.

Разом з цим, зі змісту заяви яка подавалась відповідачем щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження, вбачається наявність конфлікту між сторонами, відповідач посилався на чинення йому перешкод у користуванні житлом.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач не користується спірним житлом понад рік без поважних причин, оскільки належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.

Відповідач не є таким, що втратив інтерес до житла - квартири, а тому позбавлення його права користування житлом порушуватиме його конвенційні та конституційні права.

Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що він ніс витрати по сплаті житлово-комунальних послуг та утримання квартири, в якій він зареєстрований, але сам по собі факт не проведення відповідачем оплати за житлово-комунальні послуги, не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Позивачі, як особи які несуть витрати по утриманню житла, сплачують отримані житлово-комунальні послуги, з метою захисту своїх прав можуть звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього частини, сплачених ними витрат на утримання житла.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У даній справі не доведено неповажності причин не проживання відповідача в житловому приміщенні та недостатніми є докази сторони позивача на підтвердження строку відсутності відповідача за місцем його проживання, а тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.ст. 319, 321, 379, 383, 391, 401, 402, 405 ЦК України, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 03.04.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа - ОСОБА_4 (АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя -