Справа № 275/189/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року селище Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Миколайчука П.В.,

із секретарем судового засідання - Довгаленко О.І.,

з участю представника позивача адвоката Гладишевої С.Д.,

представника відповідача адвоката Штундюка О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 в особі представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 134 000 грн. авансових коштів, 627,78 грн. 3% річних та 1 608 грн. інфляційних витрат.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0111, загальною площею 3,2245 га, розташована на території Покришівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області. 01.06.2018 сторони досягли домовленості щодо купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки на суму продажу у розмірі 150 000 грн. Цього ж дня ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 аванс у сумі 99 000 грн. у рахунок укладення у майбутньому договору купівлі-продажу. Сторони домовилися укласти договір за першою вимогою позивача. 24.05.2023 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 чергову частину авансу у розмірі 35 000 грн., однак, в подальшому ухилялася від нотаріального посвідчення договору. 18.12.2024 позивачем направлено відповідачу лист-вимогу з`явитися до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу, а у разі неможливості укласти договір, повернути авансовані кошти до 27.12.2024. Лист-вимогу ОСОБА_2 отримала, однак відповіді не надала та кошти не повернула. 29.01.2025 з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що земельну ділянку було продано ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 134 000 грн. авансових коштів, 627,78 грн. 3% річних та 1 608 грн. інфляційних витрат; здійснити розподіл судових витрат.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 11.03.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, суд розглядає справу без їх участі на підставі ст. 223 ЦПК України.

03.04.2025 в судовому засіданні подано відзив, надано час представнику позивача для ознайомлення з позицією сторони відповідача та за згодою представників сторін - продовжено розгляд справи.

Представник позивача ОСОБА_4 не заперечила проти розгляду справи без участі позивача та в судовому засіданні пояснила, що позивач передав відповідачу кошти за двома розписками, ці кошти є авансом за купівлю земельної ділянки. ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання і отримав від ОСОБА_2 розписки про отримання коштів, які сплачені в рахунок укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Він звертався до ОСОБА_2 з вимогою про укладення договору і його нотаріального посвідчення, або повернення коштів, але відповідач жодних пояснень з цього приводу не надала і 24.01.2025 продала ділянку третій особі. Оскільки аванс за земельну ділянку вона отримувала, то повинна повернути кошти позивачу. Посилання представника відповідача на ст.163 ЦПК не знаходить свого підтвердження. Відзив та докази подаються у 15-денний строк, але ніяких доказів не надано. Якщо був договір оренди, то потрібно було надати докази і щодо сплати коштів по орендній платі. Зустрічний позов не подано. Сторона позивача просить позов задовільнити та зробила заяву про надання доказів витрат на правничу допомогу на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_5 не заперечив проти розгляду справи без участі відповідача. По суті позову пояснив, що позивач є засновником і керівником фермерського господарства, між ним та ОСОБА_2 18.11.2014 було укладено договір оренди земельної ділянки. Оскільки ФГ «Сорока Ф.Ф.» в період з 18.11.2014 і до травня 2018 орендної плати за оренду землі ОСОБА_2 не сплачувало, то остання звернулася до керівника господарства з вимогою проведення оплати. ОСОБА_1 погодився оплатити оренду за вказаний період при умові, якщо ОСОБА_2 напише розписку про отримання коштів. Відповідач під диктовку позивача написала розписку із датою 01.06.2018 про отримання коштів. Розписка від 24.05.2023 була надана у зв`язку з виплатою орендної плати за період з 01.06.2018 по 24.05.2023. Відповідач написала, що може продати земельну ділянку, але не вказала, кому хоче її продати. Лист-вимогу ОСОБА_2 отримала вже після продажу ділянки, але не відреагувала на нього. Таким чином, кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, не мають відношення до договору купівлі-продажу земельної ділянки, а являються орендною платою. Розписки, долучені до позову не являються попереднім договором, так як в ньому не зазначені умови договору, відсутнє нотаріальне посвідчення. Визнав, що ділянку відповідачка продала іншій особі, визнав факт написання розписок та отримання вказаного розміру коштів як орендної плати. З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованої особи.

03.04.2025 суд перейшов на стадію ухвалення рішення, повідомив про оголошення повного судового рішення 07.04.2025.

Фактичні обставини встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови Брусилівської РДА №111 від 18.03.2004, стала власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,22 га, кадастровий номер :02:000:0111, на території Покришівської сільської ради, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.10.2006 (а.с.7).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 18.11.2014, на підставі договору оренди землі, державним реєстратором Буравським В.В. зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0111, строком на 7 років, за ФГ «Сорока Ф.Ф.». 09.12.2024 зареєстровано припинення права оренди земельної ділянки за угодою від 23.05.2023 про дострокове розірвання договору оренди землі від 18.11.2024. 24.01.2025 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 24.01.2025 (а.с.8-10).

Згідно розписок від 01.06.2018 та від 24.05.2023, ОСОБА_2 власноручно підтвердила отримання нею в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, площею 3,2245 га, кадастровий номер :02:000:0111 грошової суми в розмірі 99 000 грн. 01.06.2018 та 35 000 грн.24.05.2023 (а.с.11-12).

17.12.2024 ОСОБА_6 надіслано ОСОБА_2 лист-вимогу, в якому просить з`явитися 27.12.2024 до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецької С.Л. для укладення договору купівлі продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0111, у випадку відмови від укладення договору, вимагає повернути йому авансовані кошти (а.с.13).

Лист-вимогу щодо повернення коштів відправлено рекомендованим листом 18.12.2024 та вручено ОСОБА_2 27.12.2024 (а.с.14-15).

Інших доказів суду не надано.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 526 ЦК України, 1. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 2. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно ст. 530 ЦК України, 1. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Предметом позову ОСОБА_7 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на його користь 134 000 грн, які були отримані ОСОБА_2 , відповідно до розписок від 01.06.2018 та від 24.05.2023, 3 процентів річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат.

Зі змісту позовної заяви та доводів представника позивача вбачається, що ним визначено спірні кошти як аванс.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

На підставі частини 4 статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, наведені норми в імперативній формі визначають, що угода про наміри не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Судом досліджено копії розписок від 01.06.2018 та від 24.05.2023, їх авторство та наявність у позивача їх оригіналів стороною відповідача не заперечувалось . Згідно змісту розписок, відповідачка отримала кошти в загальному розмірі 134 000 грн саме за продаж в майбутньому конкретно визначеної належної їй земельної ділянки.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

У написаному і підписаному відповідачем рукописному тексті розписок зазначено, що відповідач отримав кошти в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки. Однак, на отриману 27.12.2024 письмову вимогу ОСОБА_2 не відреагувала і в порушення взятих на себе зобов`язань 24.01.2025 уклала договір купівлі-продажу землі з ОСОБА_3 .

За таких обставин наведені розписка ОСОБА_2 від 01.06.2018 та від 24.05.2023 є лише договором про наміри сторін у майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, який з позивачем укладено так і не було.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/12202/15-ц зазначено, що враховуючи те, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Таким чином, розписки ОСОБА_2 від 01.06.2018 та від 24.05.2023 містять ознаки авансу, оскільки за розписками їй було передано ОСОБА_7 кошти в сумі 134 000 грн за майбутній продаж земельної ділянки, та оскільки між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна земельної ділянки № :02:000:0111, який відповідає вимогам чинного законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, - укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана ОСОБА_7 грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

При цьому суд враховує, що відповідач не заперечує факт отримання коштів та написання розписок від 01.06.2018 та від 24.05.2023, але заперечує їх правову природу як аванс в рахунок майбутнього продажу ділянки саме позивачу.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив взяття на себе відповідачем перед позивачем зобов`язання про яке йдеться в написаному відповідачем рукописному тексті розписок від 01.06.2018 та від 24.05.2023, де зазначено, що грошові кошти отримано в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки розміром 3,2245 га з кадастровим номером :02:000:0111, оскільки розписки написані за ініціативою позивача і щодо коштів, сплачених в рахунок орендної плати за землю.

Однак, не заслуговують на увагу аргументи представника відповідача у відзиві та судовому засіданні щодо того, що отримані відповідачкою кошти є орендною платою. Так, зміст розписок при його тлумаченні безсумнівно вказує на отримання цих коштів саме в зв`язку з майбутнім продажом земельної ділянки, жодних відомостей про наявність будь-яких боргових зобов`язань між сторонами щодо орендної плати за землю в той період, її розміру не встановлено, твердження представника відповідача в цій частині є лише припущенням. Факт існування договору оренди щодо ділянки, належної відповідачці, з ФТ «Сорока А.Ф.», що вбачається з відомостей з державних Реєстрів, також не впливає на висновки суду, оскільки позивачем є фізична особа, в розписках не фігурує фермерське господарство чи інші суб`єкти господарювання, жодних уточнень чи застережень, які б давали підстави вважати пов`язаними отримані ОСОБА_2 кошти з орендною платою чи фермерським господарством нема.

За наведеного, в суду відсутні підстав ототожнювати отримані відповідачкою від позивача кошти з орендною платою, яка мала сплачуватися фермерським господарством.

Щодо доводів відповідача про не укладення попереднього договору щодо продажу земельної ділянки, то вказане не заперечується позивачем, проте це не змінює статусу отриманих відповідачкою коштів саме як авансу, оскільки підставою їх отримання був не попередній договір, а домовленість сторін про наміри укласти договір купівлі-продажу в майбутньому, чого здійснено не було.

Щодо доводів представника відповідач про те, що зазначення в розписці про майбутній продаж ділянки відповідачкою не означає домовленість, про продаж її саме позивачу, то суд їх також вважає непереконливими, оскільки зі змісту розписок не вбачається умов про продаж ділянки іншій особі, а не тій, яка передавала кошти ( ОСОБА_7 ).

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що отримані відповідачкою кошти були саме авансом, відповідні розписки підтвердили факт їх отримання, але в подальшому договору купівлі продажу укладено не було, підстав ототожнювати кошти з орендною платою не встановлено, а тому 134 000 гривень, які отримала ОСОБА_8 від ОСОБА_1 , - підлягають поверненню останньому.

Також ОСОБА_7 заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_8 трьох процентів річних та інфляційних витрат обґрунтовувала наявністю підстав, передбачених статтею 625 ЦК України.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом враховано, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 (справа №910/4590/19), зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).

Оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення грошових коштів, а нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого заявлені ОСОБА_7 у зв`язку з неповерненням авансу, ОСОБА_8 зобов`язана повернути позивачу аванс з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Так, розписки не місять строку виконання зобов`язання, позивач 18.12.2024 надіслав на адресу Відповідачки лист з вимогою повернути кошти у розмірі 134 000 грн., що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 18.12.2024 року, копією поштової накладної від 18.12.2024 року та роздруківкою з офіційного веб-сайту «УКРПОШТИ» за відстеженням поштового відправлення. Відповідачка отримала вказаний Лист 27.12.2024 року, відповідь на який не надала та заборгованість не сплатила.

За таких обставин, враховуючи ч. 2 ст. 530 ЦК України, саме зі спливом 7 (семи) денного строку з дня отримання Листа-вимоги (тобто 03.01.2025 року) у Відповідача закінчився строк для добровільного виконання обов`язку з повернення коштів і виникло зобов`язання повернути грошові кошти зі сплатою суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку сума 3 % річних за період з 04.01.2025 року по 01.03.2025 (57 днів) складає 627,78 грн, за формулою : 134 000,00 x 3 % x 57 : 365 : 100.

Згідно розрахунку, здійсненого судом, інфляційні втрати за період з 04.01.2025 року по 01.03.2025 складають : індекс інфляції за січень та лютий (101,20 : 100) x (100,80 : 100) = 1.02009600, тоді: 134 000,00 x 1.02009600 - 134 000,00 = 2 692,86 грн.

Оскільки позивач просив стягнути вказані кошти в розмірі 1 608,00 грн., суд, в силу принципу диспозитивності та не виходячи за межі позовних вимог, стягує інфляційні збитки саме у вказаному позивачем розмірі.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Оскільки позов задовольняється в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача у виді судового збору підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Розподіл судових витрат позивача на правничу допомогу буде здійснено в порядку ст. 270 ЦПК України у випадку виконання стороною позивача вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 81, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст. ст .3, 15,202, 207, 213,0526, 527, 530, 570 625 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 136 235 (сто тридцять шість тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 78 копійок, з яких 134 000 грн. - авансових коштів, 627,78 грн. 3% річних та 1 608 грн. інфляційних збитків.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1 340 (одна тисяча триста сорок) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складено судом 07.04.2025.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя П.В. Миколайчук