ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2964/25 Справа № 932/9528/21 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - Ткаченко І.Ю.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В`ячеслав Едуардович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу частки нерухомого майна недійсним, припинення права власності та поновлення права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2021 року до суду надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В`ячеслав Едуардович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу частки нерухомого майна недійсним, припинення права власності та поновлення права власності, в якому позивач просила суд: просила суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу 11/100 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 15 травня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В`ячеславом Едуардовичем, реєстровий номер 527, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ; припинити право власності ОСОБА_2 на 11/100 домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 зареєстрованого 15 травня 2021 року , номер запису 41952230; поновити право власності ОСОБА_8 на 11/100 частин домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнень позивач посилалась на те, що з 1977 року по теперішній час вона проживала за адресою АДРЕСА_1 . Дане домоволодіння перебуває у спільній частковій власності декількох осіб. До 15 травня 2021 року їй належало 11/100 частин домоволодіння (кв. АДРЕСА_2 ). Відповідно до довідки КП «Дніпровське МБТІ» ДМР № 3140 від 22 березня 2021 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 293260142 від 29 грудня 2021 року інші частини домоволодіння розподіленні наступним чином: ОСОБА_2 63/100 частин (в тому числі й 11/100 частин позивача), ОСОБА_5 13/100 частин, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 5/200, а разом 5/100, ОСОБА_9 9/100, ОСОБА_10 10/100. Її чоловік помер в 1988 році, дітей немає, на теперішній час із родичів в неї є тільки племінник ОСОБА_11 . В силу похилого віку вона потребує стороннього догляду, який їй надавав племінник ОСОБА_12 . З травня 2020 року ОСОБА_12 розпочав реконструкцію належного їй сараю, однак будучи не обізнаним про зміни в дозвільних процедурах ними вчасно не було повідомлено про початок виконання будівельних робіт, в зв`язку з чим 23 вересня 2020 року Управлінням ДАБК Дніпропетровської міської ради винесено постанову про накладення штрафу за порушення процедур. В подальшому племінник намагався зареєструвати право власності на переобладнане майно, проте у нього виникли труднощі. Протягом останніх років її сусідка ОСОБА_13 почала викуповувати у інших сусідів їхні частки та неодноразово пропонувала й позивачці продати свою частку, однак на вказані пропозиції вона відмовлялася. 12 травня 2021 року близько 12 години до неї прийшла ОСОБА_7 та повідомила що бажає придбати для неї будинок, після чого вони разом поїхали дивитися будинок який їм показав чоловік на ім`я ОСОБА_14 . 14 травня 2021 року до неї знову прийшла ОСОБА_13 та попросила в неї документи на її частку домоволодіння щоб подивитися чи все з ними гаразд, а потім повідомила що забирає їх, а позивачці необхідно завтра з`явитися до нотаріуса для укладання договору. Наступного дня вона разом з ОСОБА_13 її сином ОСОБА_15 та ріелтором ОСОБА_14 поїхали на машині до нотаріуса на вул. Московська, 8, де вона підписала якісь документи, які саме вона не знає оскільки була без окулярів. Жодних коштів ніхто їй не передавав. Вже після підписання документів ОСОБА_7 повідомила що її квартиру переоформили на сина ОСОБА_13 . Після чого вона, ОСОБА_16 та ОСОБА_14 поїхали до іншого нотаріуса на пр. Гагаріна де ОСОБА_16 передала кошти ОСОБА_14 після чого помічник нотаріуса винесла якісь документи які вона підписала, що саме вона підписала не знає, оскільки була без окулярів, після чого ОСОБА_16 передала їй ключі від її нового помешкання та відвезла додому. 16 травня повернувся її племінник ОСОБА_12 якому вона показала документи, що передала ОСОБА_13 , після спілкування племінника з ОСОБА_13 остання повідомила, що придбала частку домоволодіння у ОСОБА_8 . Оскільки жодного наміру продавати свою частку у неї не було ОСОБА_13 використовуючи психологічний тиск переоформила її частку на свого сина. Тому позивач пославшись на вимоги ст. 362 ч. 1 ЦК України на переважне право співвласника майна перед іншими особами на купівлю частки майна та ст. 229 ЦК України вчинення правочину під впливом помилки просила її позовні вимоги задовольнити. Окрім того зазначила що в правовстановлюючих документах та в її паспорті були розбіжності в прізвищі, а тому нотаріус не мав права посвідчувати договір купівлі- продажу. Також зазначила, що станом на дату укладення спірного договору частина належного їй нерухомого майна, а саме сарай літ И1, було реконструйовано, замість нежитлової будівлі здійснено будівництво капітальної споруди житлового призначення. Станом на 23 жовтня 2020 року (до дати укладення спірного договору) було проведено технічну інвентаризацію належної їй частки домоволодіння та за її результатами виготовлено новий технічний паспорт, який відображав поточний технічний стан нерухомого майна. Так будівля літ. И1 має внутрішню площу 28,8 кв.м. висоту 2,9 м. Окрім цього 25 листопада 2020 року нею було подано декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, яка зареєстрована за № 38-321-64-2020. У зв`язку з реконструкцією її гаража опис об`єкта, який був предметом спірного договору купівлі - продажу та зазначений в ньому опис, не відповідають фактичному об`єкту нерухомості, отже нотаріусом внесено недостовірні відомості щодо опису об`єкту нерухомості, оскільки в розділі «Опис Об`єкту» в Державному реєстрі речових прав об`єкт літ. 2И1- теплиця тимчасова, об`єкт літ И1 взагалі відсутні (том 1 а.с.1-11, 52-62).

24 вересня 2024 року ухвалою суду залучено до участі в справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_1 у цивільній справі №932/9528/21 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В`ячеслав Едуардович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу частки нерухомого майна недійсним, припинення права власності та поновлення права власності (том 1 а.с. 32-33).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В`ячеслав Едуардович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу частки нерухомого майна недійсним, припинення права власності та поновлення права власності - відмовлено (том 2 а.с.77-91)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.99-101).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 10 листопада 1977 року ОСОБА_17 придбала 11/100 частин домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 , яке складається з жилого дер.мазаного будинку жилплощею 29,6 кв.м., жилого такого ж будинку жилплощею 27,5 кв.м., жилого кирпичного будинку жилплощею 24 кв.м., жилого дерев.каркасного будинку жилплощею 23,7 кв.м. та жилого дерев.мазаного, обложеного кирпичем будинку жилплощею 21,4 кв.м з надвірними побудовами (том 1 а.с.64-65).

23 вересня 2020 року постановою №24А/230920 Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Дніпровської міської ради ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 4 250 грн. за самочинно, без повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно - будівельного контролю, який дає право виконувати будівельні роботи, виконано роботи з будівництва капітальної споруди, а саме фундаменту та стін з автоклавного газобетону за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 71).

19 жовтня 2020 року ОСОБА_8 подала до Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Дніпровської міської ради Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками, реконструкція сарая під житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 72)

23 жовтня 2020 року за замовленням ОСОБА_8 ФОП ОСОБА_18 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 66-70).

24 листопада 2020 року ОСОБА_8 подала Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта реконструкція сараю під житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 ( том 1 а.с. 73-74)

Відповідно до наданих приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., на виконання ухвали про витребування доказів копії договору купівлі - продажу від 15 травня 2021 року та копії документів на підставі яких він посвідчувався, судом встановлено, що 15 травня 2021 року на підставі договору купівлі - продажу посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., зареєстровано в реєстрі за № 527 ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 придбав 11/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами. Опис об`єкта в цілому: А-1 житловий будинок житловою площею 29,6 кв.м., Б-1 житловий будинок житловою площею 35,7 кв.м., В-1 - житловий будинок площею 24,5 кв.м., Г-1 житловий будинок житловою площею 23,7 кв. м., Д-1 житловий будинок житловою площею 21,4 кв.м. И,Ж,К,Л,Р,С,Ч- сараї, М,Ш-душ, Е- уборна, Т-навіс, №1-10- споруди, 1-замощення, загальна площа 489,2 кв.м.. Відповідно до відомостей, викладених у звіті про оцінку майна, складеного 02.03.2021 року вартість домоволодіння в цілому становить 2 470 650 грн., вартість 11/100 частини домоволодіння становить 271 771 грн. (том 1 а.с. 225).

ТОВ «ТРІУМФ-2020» 13 травня 2021 року надано оцінку домоволодіння АДРЕСА_1 , вартість якого становить 2 470 650 грн, а вартість 11/100 частин становить 271 771,50 гнр. (том 2 а.с. 3-5).

Згідно наданої інформації Дніпровським міським бюро технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності: 30/100 частин за ОСОБА_19 , 9/100 частин ОСОБА_9 , 10/100 за ОСОБА_10 , 12/100 за ОСОБА_20 , 13/100 за ОСОБА_21 , 11/100 за ОСОБА_17 , 10/100 за ОСОБА_22 , 5/100 частин за ОСОБА_23 (том 1 а.с. 249).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 15 травня 2021 рік власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , є спільна часткова: 32/100 ОСОБА_2 з 04.03.2021 року, 8/100 ОСОБА_2 з 14.09.2016 року, 13/100 ОСОБА_5 з 27.04.2016 року, 12/100 ОСОБА_2 з 19.07.2013 року (том 1 а.с. 244-245).

ОСОБА_8 та ОСОБА_2 надали заяви приватному нотаріусу про те що на день вчинення правочину ОСОБА_2 в шлюбних відносинах не перебуває, а ОСОБА_8 повідомила що 11/100 частин набувала сама не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с. 236-237).

Окрім того ОСОБА_8 приватному нотаріусу надала заяву, якою підтвердила, що інші особи не мають права власності та користування, а саме 11/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Правочин що вона укладає не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних осіб, в частині домоволодіння не зареєстровано жодної особи (том 1 а.с. 255).

Згідно до довідки № 4552 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку видана на підставі заяви ОСОБА_8 , за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_8 з 08.12.1977 року уповноважений власник 11/100 частин (том 1 а.с. 229).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 квітня 2023 рік власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , є спільна часткова: 9/100 ОСОБА_6 з 04.06.2023 року, 5/200 ОСОБА_3 з 22.09.2021 року, 5/200 ОСОБА_4 з 22.09.2021 року, 11/100 ОСОБА_2 з 15.05.2021 року, 32/100 ОСОБА_2 з 04.03.2021 року, 8/100 ОСОБА_2 з 14.09.2016 року, 13/100 ОСОБА_5 з 27.04.2016 року, 12/100 ОСОБА_2 з 19.07.2013 року (том 1 а.с. 145-149)

15 травня 2021 року відповідно до розписки ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_2 15 000 доларів США з часть (11/100) домоволодіння по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 157).

Відповідно до наданих відповідачем квитанцій в грудні 2023, лютому 2023 року ОСОБА_7 сплатила комунальні послуги за кв. АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 162-165).

27 травня 2021 року за заявою ОСОБА_8 внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань по факту шахрайського заволодіння невідомими особами її квартири, за кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 2 ст. 190 КК України (том 1 а.с. 38).

Також судом 1 інстанції було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_24 пояснив, що він є племінником позивача та доглядає за нею оскільки та потребувала стороннього догляду. ОСОБА_8 скаржилася на погані умови проживання у зв`язку з чим він вирішив відремонтувати її будинок. Сусідка ОСОБА_16 постійно пропонувала придбати у тітки її частину домоволодіння, однак домовленості не було оскільки не могли визначитися з сумою. Про продаж квартири йому стало відомо від тітки.

Свідок ОСОБА_25 пояснив що позивачку знає більше сорока років оскільки проживає з нею по сусідству. ОСОБА_8 мала намір продати квартиру, про що навіть вивішувала оголошення. Після продажу своєї частки позивач продовжувала там проживати

Свідок ОСОБА_26 пояснив що в спірному будинку проживає з лютого 2022 року, стосунки були дружні.

Позивач ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 багато раз пропонувала їй придбати у неї її частку будинку. Коли не було дома племінника вона з ОСОБА_27 їздила до нотаріуса та щось підписувала, ОСОБА_28 запропонувала їй квартиру, а якомусь чоловіку віддала кошти, їй кошти за будинок ніхто не давав. Це було давно та вона все забула.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позовних вимоги, позивач посилається на те, що ОСОБА_8 через похилий вік не усвідомлювала який договір укладала, відповідач приховав від неї реальний зміст, умови та наслідки вчинення правочину, що спричинило тяжкі наслідки, оскільки ОСОБА_8 залишилася без житла.

Щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, як такий, що укладений в результаті помилки, суд 1 інстанції прийшов до наступного.

Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або спорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до ст.229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази, показами свідків та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Разом із тим, з`ясування лише таких обставин, як вік позивачки та стан її здоров`я, самі по собі, без з`ясування наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка, яка має істотне значення для неї, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 133/1804/20 (провадження № 61-18827св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), від 23 квітня 2020 року в справі №463/2372/16-ц (провадження № 61-1542св19).

В постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності належало 11/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 .

15 травня 2021 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу 11/100 частин спірного домоволодіння.

За умовами договору продавець ОСОБА_8 передала у власність, а покупець ОСОБА_2 прийняв у власність 11/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 271 800 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору (пункт договору 5).

15 травня 2021 року договір купівлі-продажу підписано сторонами в присутності нотаріуса, який перевірив їх дієздатність та волевиявлення.

На підставі вищевикладеного суд 1 інстанції дійшов до висновку, щодо відсутності підстав для визнання спірного договору купівлі - продажу від 15 травня 2021 року недійсним, оскільки спірний договір вчинено з підстав повного виконання умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази, оцінка яким надана під час ухвалення даного рішення суду. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; лише з`ясування такої обставини як похилий вік продавця, її стан здоров`я самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у продавця як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору купівлі - продажу недійсним.

Аналізуючи досліджені під час судового розгляду докази, надані сторонами, суд 1 інстанції дійшов до висновку, що померла ОСОБА_8 на час укладання оспорюваного договору перебувала в ясному розумі, будь-яких вад здоров`я, які б ставили під сумнів ясність намірів продавця, не встановлено. Аналізуючи доводи позивача, на користь яких давали і свої свідчення свідки зі сторони позивача про те, що померла не була здатна оцінювати свої дії під час укладання спірного договору внаслідок похилого віку, не знайшло свого підтвердження , оскільки стороною позивача не було надано жодного доказу про стан здоров`я померлої ОСОБА_8 . Таким чином, відсутнє будь-яке медичне підтвердження стану, яке б свідчило або могло вказувати на те, що особа, яка продала майно, під час укладення договору перебувала у якомусь стані, що не дозволяв їй усвідомлювати правильність своїх дій.

Відсутності наміру та волі ОСОБА_8 на відчуження свого домоволодіння шляхом укладення договору купівлі-продажу також доказів цього матеріалами справи не встановлено.

Також суд 1 інстанції дійшов правильно висновку, що даний договір був посвідчений нотаріусом у повній відповідності до норм діючого законодавства.

Таким чином, позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору продавець помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору недійсними, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови та правові наслідки його укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи суд 1 інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору купівлі - продажу, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Таким чином, доводи сторони позивача про те, що договір купівлі - продажу домоволодіння від 15 травня 2021 року слід визнати недійсним внаслідок його вчинення під впливом помилки є необґрунтованими та недоведеними.

Щодо посилання позивачів на продаж майна за ціною, що нібито, не відповідає ринковій ціні на той час, судом й інстанції зазначене, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Ціна продажу домоволодіння була узгоджена сторонами, що також підтверджується і змістом спірного договору купівлі-продажу. Крім того, така ціна обумовлювалась з урахуванням оціночної вартості майна, визначеної повноважним суб`єктом оціночної діяльності. Висновки про вартість об`єктів оцінки позивачем не оскаржувалися.

Також суд 1 інстанції не взяв до уваги доводи позивача стосовно розбіжності прізвища померлої в паспорті та правовстановлюючих документа, а також невідповідність опису об`єкту в технічному паспорті та внесених відомостей в реєстр, оскільки дані обставини не є підставою для визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Щодо тверджень позивача про відсутність згоди інших співвласників на продаж спільної часткової власності суд 1 інстанції зазначив наступне.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частиною першою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.

Частиною четвертою статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

При визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів. Постанова КЦСВС від 29 травня 2019 року у справі № 362/3810/16-ц

У зв`язку із вище вищенаведеним доводи позивача стосовно визнання договору купівлі - продажу недійсним, оскільки порушено переважне право співвласників майна не заслуговують на увагу.

З урахуванням вказаного, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що договір купівлі -продажу укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для його визнання недійсними, припинення права власності та поновлення права власності, які є похідними від основних позовних вимог немає.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 02 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Судді: