№ 2/183/1610/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 квітня 2025 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Аніськової А.В.,
розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,-
Стислий виклад позиції позивача.
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , в якому просить :
- визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що на підставі договору купівлі-продажу 17/25 частин житлового будинку від 27.09.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1204. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя належить зазначена вище частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , розташованого на неприватизованій земельній ділянці, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 396906398 від 04.10.2024 року.
На момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу позивачам було повідомлено, що у будинку зареєстрована ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (п.1.10). Реєстрація відповідача підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому будинку осіб № 1617 від 30.09.2024 року. Як було повідомлено продавцем - вказана особа була попереднім власником 17/25 частин вказаного будинку, яка зобов`язувалась знятись з реєстрації за вказаною адресою ще протягом місяця з моменту укладання договору купівлі-продажу від 17.03.2021 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який діяв від імені відповідача ОСОБА_3 , але до цього часу так і не знялася з реєстрації.
В свою чергу, ОСОБА_6 , як новий власник 17/25 частин вищезазначеного будинку не зміг її зняти з реєстрації через відмову ОСОБА_4 з`являтися до відділу ЦНАП, як співвласника 8/25 його частин.
Таким чином позивачі вважають, що після укладення договору купівлі- продажу, ОСОБА_3 припинила своє право власності та у порядку п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України, з огляду на зміст ч.2 ст. 319 та ч.1 ст.317 ЦК України, втратила і своє право користування житловим приміщенням.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 15 листопада 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 26).
Позиція сторін в судовому засіданні.
Позивачі та представник позивача у призначене судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявою про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідач відзив на позовну не подав, в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив.
Третя особа у призначене судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував та підтримує їх.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу 17/25 частин житлового будинку від 27.09.2024 року, що був укладений між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1204, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на праві спільної сумісної власності подружжя належить частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11-12), розташованого на неприватизованій земельній ділянці, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 396906398 від 04.10.2024 року (а.с. 13).
Згідно договору купівлі-продажу 17/25 часток житлового будинку від 17 березня 2021 року зареєстрований у реєстрі за № 296, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності, передав у власність ОСОБА_6 17/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко О.М. (а.с. 14-15).
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 17 березня 2021 року, № 248511513, власником 17/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_6 (а.с. 16).
З витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 30 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22), однак позивачі наполягають на тому, що відповідачка втратила своє право користування житловим приміщенням, як попередній власник будинку.
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають значення.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Відповідач ОСОБА_3 була власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 та згідно з договором купівлі-продажу продала 17/25 часток зазначеного будинку ОСОБА_6 однак, з реєстрації не знялась та без поважних причин не проживає у вищевказаному будинку, де право власності 17/25 часток належить позивачам.
Аналіз поданих вище доказів свідчить про те, що відповідачка передала у власність право власності на 17/25 часток означеного домоволодіння за відповідним відплатним договором, внаслідок чого було припинено її право власності на житлове приміщення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідач, відчуживши своє право власності на користь іншої особи, втратила право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідачки таким, що втратила право користування спірним житловим будинком.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 порушує права позивачів як власників будинку, оскільки останні не можуть вільно розпоряджатися належним їм нерухомим майном, може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому позов підлягає задоволенню.
На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про захист права власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не відомо, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Сорока О.В.