Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкаря В.П.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даним позовом, згідно якого просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок (після реконструкції квартири), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наступний спосіб: визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку (після реконструкції квартири), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку (після реконструкції квартири), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 17.06.1995 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 14.07.2017 року. У період перебування у цьому шлюбі ними була придбана двокімнатна житлова квартира АДРЕСА_2 . У подальшому квартира після її реконструкції була переведена у житловий будинок та йому присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1 . Позивач посилається на положення ст. ст. 60 СК України та вказує, що з огляду на вищенаведене житловий будинок (після реконструкції квартири), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є об"єктом спільної сумісної власності поддружжя, оскільки майно було придбано в період шлюбу.

Відповідач подала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 17.06.1995 року по 14.07.2017 року. У період перебування у шлюбі нею була придбана двокімнатна житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . У подальшому квартиру після проведеної реконструкції було переведено у житловий будинок та присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Вказане майно придбано нею за кошти іпотечного кредиту та кошти, які подарувала їй її мати ОСОБА_3 , для придбання даної квартири. Особисто нею була оплачена сума завдатку еквівалентна 1000 доларів США за вказаний об"єкт купівлі-продажу власнику квартири ОСОБА_4 відповідно до угоди № 31/26-09/05 «Про завдаток» від 26.09.2005 року. Також про підтвердження цієї угоди свідчить зміст наявної у неї розписки про передачу (подарунок) їй грошових коштів готівкою у сумі еквівалентній 25000 дол. США від 29.05.2007 року, з підписами двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Про придбання квартири за кошти її матері ОСОБА_3 позивач достеменно знав, так як у вересні 2005 року вони проживали разом. Тому і розлучалися вони за взаємною згодою, без претензій на частку майна, позаяк будинок є її особистою власністю і позивач це визнавав. Зазначає, що придбання квартири відповідно до договору про іпотечний кредит № 0079/07/26 Nd від 01.06.2007 року було її особистим рішенням та зобов"язанням. На придбання іпотечного майна, ОСОБА_1 нотаріальної згоди не давав і фінансовим поручителем не виступав, так як між ними уже з січня 2007 року були припинені шлюбні відносини, причиною чому були неодноразові сімейні сварки. Зобов"язання по сплаті за вищезгадану квартиру, відповідно до нотаріально посвідченого договору про іпотечний кредит № 0079/07/26 Nd від 01.06.2007року, здійснювалося нею за її особисті кошти, як під час перебування в шлюбі, так і після його розірвання, до повного погашення заборгованості 04.01.2022 року, про що свідчить довідка № 230/6/1 від 05.01.2022 року видана Державної іпотечною установою та квитанції про оплату.

Також зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин з січня 2007 року ОСОБА_1 фактично проживав та проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується нотаріально посвідченими заявами позивача, а також власниці даного житлового приміщення. Вказує, що після припинення шлюбних відносин з січня 2007 року та зміни фактичного місця проживання позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, двоє неповнолітніх дітей на той час, були на її утриманні. Відповідач посилається на положення п.2,3 ч.1 ст. 57 СК України та стверджує, що будинок після реконструкції квартири є її особистою приватною власністю, так як придбаний за кошти, які належали їй особисто та поділу не підлягає. А тому просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, визнати будинок, після реконструкції квартири, особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У судовому позивач позов підтримав та просив задовольнити позов, з наведених у такому підстав. Визнав, що двокімнатна житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . була придбана за гроші які дала матір колишньої дружини ОСОБА_3 . Також пояснив, що дійсно реконструкція квартири була проведена за кредитні кошти отримані ОСОБА_2 , які вона особисто і повертала, сплачуючи цей кредит, оскільки з 2008 року він проживав у цивільному шлюбі з іншою жінкою. З 2008 року вони з відповідачкою проживають окремо, спільного побуту та господарства не ведуть, але оформили розлучення лише у 2017 році. Зазначив, що уважає, що має право на половину спірного будинку, оскільки, такий придбаний під час шлюбу, і він там був зареєстрований.

Відповідач у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, з підстав наведених у відзиві на позов. Підтвердила, що з фактично 2007 року вони з позивачем проживають окремо, спільного господарства не вели, оскільки позивач проживав у цивільному шлюбі з іншою жінкою, але шлюб між нею та позивачем розірвано лише у 2017 році. Квартиру, а після реконструкції будинок, було придбано за кошти її матері, а також кредитні кошти, які вона отримала згідно договору кредиту, який особисто повертала аж до 2022 року. Позивач коштів ні на будинок, ні на погашення кредиту не давав. Уважає, що будинок, з указаних підстав, є її особистою власністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд доходить наступного.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 17.06.1995 року по 14.07.2017 року перебували у шлюбі, що убачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 17.06.1995 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Також встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 01.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за реєстровим № 1276, ОСОБА_2 , придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Як убачається з пункту 2.1 договору, продаж квартири вчинено за 144000,0 грн., з яких 46000,00 грн. отримані продавцем до підписання договору, а решта 98000 грн. ОСОБА_2 зобов"язалася передати продавцю протягом одного банківського дня за рахунок кредитних коштів.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 01.06.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за реєстровим № 1282, ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_2 01.06.2007 року здійснила з ним повний розрахунок за продану квартиру АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за реєстровим № 1276.

Судом установлено, що у подальшому квартира АДРЕСА_2 була реконструйована і 13.04.2011 року виконкомом Ужгородської міської ради Клованич О.В. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 на житловий будинок, після реконструкції квартири АДРЕСА_2 , та після реконструкції житловий будинок отримав адресу: АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас, ст. 57 СК України визначено майно, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, пунктом третім частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Позивач стверджує, що двокімнатна житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка згодом після реконструкції зазначеної квартири зареєстрована як житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 придбана нею за грошові кошти, які належали їй особисто, а саме, були надані їй її матір"ю ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував проти зазначеної обставини та підтвердив її.

Окрім того, придбання житлової квартири АДРЕСА_2 (після реконструкції будинку) за грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від матері ОСОБА_3 підтверджується також дослідженим у судовому засіданні договором № 31/26-09/05 від 26.09.2005 року, укладеним між приватним підприємством «Юридична фірма «Сервіс плюс», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , згідно з яким сторони домовилися, що ОСОБА_4 згоден продати, а ОСОБА_3 купити відповідний об`єкт нерухомості квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а приватне підприємство «Юридична фірма «Сервіс плюс» за дорученням ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійнює повну підготовку всіх необхідних документів, для подальшого укладення договору купівлі-продажу вищевказаної нерухомості у нотаріальній конторі.

Також між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 того ж дня 26.09.2005 року укладено угоду № 31/26-09/05 про завдаток, згідно якої ОСОБА_3 у забезпечення виконання зорбов`язань за договором № 31/26-09/05 від 26.09.2005 року передала у якості завдатку 1000 дол. США.

Як убачається з розписки від 29.05.2007 року, засвідченої підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 29.05.2007 року ОСОБА_2 отримала від своєї матері ОСОБА_3 як подарунок грошові кошти у сумі 24000,00 дол. США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до умов угоди « 31/26-09/05 «Про завдаток» від 26.09.2005 року, та для проведення капітального ремонту і придбання побутової техніки.

Також, судом встановлено, що 01.06.2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 0079/07/26 Nd від 01.06.2007року, для забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 98000 грн., зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення 01.06.2031 року, згідно умов якого ОСОБА_2 передано у іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 01.06.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за реєстровим № 1276.

Відповідно до довідки № 230/6/1 від 05.01.2022 року, виданої Державною іпотечною установою, станом на 04.01.2022 року заборгованість ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит № 0079/07/26 Nd від 01.06.2007року, повністю погашена.

Судом також досліджено долучену відповідачкою до відзиву заяву ОСОБА_1 від 29.06.2024 року, посвідчену приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області за реєстровим № 5714, у якій ОСОБА_1 підтвердив, що у період з 05.12.2008 року по 02.04.2009 року не мав місця реєстрації, але проживав та продовжує проживати фактично по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , яке орендує по усній домовленості від своєї знайомої ОСОБА_7 .

Також у вказаній заяві ОСОБА_1 підтвердив, що житловий будинок по АДРЕСА_1 (після реконструкції квартири АДРЕСА_2 ) придбано не за його кошти та без його погодження. У придбанні квартири АДРЕСА_2 ( у подальшому після проведеної реконструкції будинок 50а) через іпотечний кредитний договір № 0079/07-26-146 від 01.06.2007 року участі не приймав та своїх коштів на погашення кредиту не виділяв.

Отже, за таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем ОСОБА_2 доведено факт того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 (після реконструкції квартири АДРЕСА_2 ) набутий нею за грошові кошти, які належали їй особисто.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

А тому, з огляду на вищезазначене суд доходить висновку про те, що вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку (після реконструкції квартири), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і проведення поділу майна до задоволення не підлягають.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики суд уважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись ст.ст. 57,60,63,69,70 СК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 247, 263, 265, 273, 274, 279, 352-353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук