Справа № 2-81/11
Провадження № 4-с/0182/8/2025
У Х В А Л А

Іменем України

18.03.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю представника скаржника Салтикова С.С.

представника оскаржуваної особи Гукайла В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», заінтересована особа ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються, - старший державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Логвиненко Тетяна Миколаївна, на неправомірні дії -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» надійшла скарга на дії старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Логвиненко Тетяни Миколаївни.

Свої вимоги мотивує тим, що, згідно із ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого, відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Так, старший державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Т.М. - порушила законні права та інтереси стягувача під час примусового виконання Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.02.2011 року № 2-81/11. 20.11.2020 року Старший державний виконавець Логвиненко Т.М., на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», винесла Постанову про закінчення виконавчого провадження № 35030659 та повернула оригінал Виконавчого листа № 2-81-11 від 05.05.2011 року на ОСОБА_1 до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. При цьому, скаржник зазначає, що станом на дату (20.11.2020 року) винесення Старшим державним виконавцем Логвиненко Т.М. постанови про закінчення виконавчого провадження, Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.02.2011 року № 2-81/11, боржниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - не було виконано в повному обсязі, як в добровільному, так і в примусовому порядку. Таким чином, у державного виконавця Логвиненко Т.М. не було законних підстав для винесення 20.11.2020 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 35030659. Відповідно до ч.5 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. 16.02.2011 року Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-81/11 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», що підтверджується витягом зі Статуту, про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за Кредитним договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року у розмірі 203 949,22 грн. та за сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 820,00 грн. всього - 205 769 грн. 22 коп. 05.05.2011 року. Стягувачу видано оригінали виконавчих листів, які були пред`явленні до виконання, оскільки останні в добровільному порядку рішення суду виконати не бажали. 26.10.2012 року Державним виконавцем Сузанським Ф.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 35030528 та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 35030659. 14.07.2020 року Державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпрр) (правонаступник - ВДВС Нікопольського МРУЮ в Дніпропетровській області) Логвиненко Тетяна Миколаївна, на підставі п.1 ч.1 ст.37 (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) ЗУ «Про виконавче провадження» винесено Постанову № 35030528 про повернення виконавчого документу № 2-81-11 на гр. ОСОБА_2 - стягувачу. В 2017 році стягувач - АТ «Райффайзен Банк Аваль» - звернувся до Нікопольського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) з черговим запитом про хід виконавчого провадження № 35030659 на ОСОБА_1 . В грудні місяці 2017 року на адресу стягувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» - надійшло повідомлення з ВДВС від 07.12.2017 року № 67613 за підписом начальника ВДВС Григорука О.В., згідно якого було повідомлено, що на виконанні у Відділі з 26.10.2012 року знаходиться виконавче провадження ВП № 35030659, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-81-11 від 05.05.2011 року на ОСОБА_1 . Боржницею вимоги виконавчого документа не виконані, тому державним виконавцем, з метою виявлення майна, направлені запити до реєструючих органів щодо наявності у боржниці майна та інших доходів, на які можливо звернути стягнення. В ході проведення виконавчих дій, майна, на яке можливо звернути стягнення, у боржниці не виявлено, встановлено, що боржниця працює у Відділі освіти та науки Нікопольської міської ради. 20.12.2012 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржниці ОСОБА_1 , яку надіслано за місцем роботи боржниці. Утримування боргу проводяться щомісячно та перераховуються на рахунок стягувача. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно п.1 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню, відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.4 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. Таким чином, Старший державний виконавець Логвиненко Т.М. повинна була, згідно норм ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», направити на адресу стягувача - АТ «Райффайзен Банк» -запит щодо залишку заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2-81-11 від 05.05.2011 року, виданим Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Проте, цього старшим державним виконавцем Логвиненко Т.М. зроблено не було. 20.11.2020 року старшим державним виконавцем Логвиненко Т.М. на адресу Відділу освіти та науки Нікопольської міської ради було направлено повідомлення за вих.№ 107423. Уповноважений співробітник ВДВС повідомив Головного бухгалтера про необхідність припинення стягнення боргу, виконавчого збору по виконавчому листу № 2-81-11 від 05.05.2011 року на ОСОБА_1 у зв`язку із завершенням виконавчого провадження № 35030659. Згідно ст.559 ЦК України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. При цьому, представник скаржника зазначає, що за період з 06.04.2011 року (дата набрання чинності рішення суду від 16.02.2011 року) по 26.11.2020 року відповідачами/боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рішення суду по справі № 2-81/11 в добровільному порядку не виконувалось та не було виконане. Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (правонаступник - ВДВС Нікопольського МРУЮ в Дніпропетровській області) було примусово стягнуто з Боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та перераховано на рахунок стягувача грошові кошти у розмірі -138 267 грн. 02 коп. 06 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 014/3144/151873/82, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 19 166 дол. США 00 центів, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. 06.08.2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 014/3144/151873/82-п, відповідно до умов якого Фінансовий поручитель на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язання Позичальника ОСОБА_2 , які виникають з умов договору № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року в повному обсязі цих зобов`язань. У зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору, несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, Банк був змушений звернутись з позовом до суду про солідарне стягнення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором. Відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.02.2011 року № 2-81/11, судом було вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 борг за договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року у розмірі 203 949,22 грн. (без зазначення розміру боргу у валюті кредиту - долар США). Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до п.1 ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежного виконання). Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого грошового зобов`язання. За кредитним договором Банк або інші фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (п.1 ст.1054 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо можливості стягнення грошових коштів в іноземній валюті. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що, незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто, засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст.625 ЦК України. А у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні, валютою платежу є, виключно, гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Натомість, Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-д. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Так, представник зазначає, що аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Заявник - АТ «Райффайзен Банк» - надав до суду обґрунтований розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року станом на 26.11.2020 року, складений головним економістом Департаменту операційного сервісу Ніколайченко Л.Ю. Розрахунок заборгованості є розгорнутим, місить інформацію та відомості, які зосереджені у відповідних колонках: Дата планового та/або фактичного погашення - зазначається календарна дата планового або фактичного погашення; Планове погашення - зазначається розмір планових платежів по кредиту та відсоткам; Фактичне погашення - зазначається розмір фактичного погашення по кредиту, по відсоткам, за пенею; Прострочена заборгованість - зазначається розмір простроченої заборгованості по тілу кредиту, по відсоткам; Кількість днів прострочки - зазначається кількість днів неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань; Залишок заборгованості - зазначається залишок заборгованості на певну календарну дату за тілом кредиту, за відсотками, за пенею. З наданого розрахунку боргу за договором, станом на 26.11.2020 року, та таблиці видно, що за календарний період з 28.12.2012 року по 26.11.2020 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (правонаступник - ВДВС Нікопольського МРУЮ в Дніпропетровській області) було примусово стягнуто з Боржників ОСОБА_2 (ВП № 35030528) та ОСОБА_1 (ВП № 35030659) та перераховано на рахунок стягувача грошові кошти у національній валюті України - гривні у розмірі - 138 267 грн. 02 коп. Отримані грошові кошти на законних підставах Кредитором/Стягувачем - АТ «Райффайзен Банк» було конвертовано у валюту кредиту - долар США по встановленому Національним Банком України курсу валюти на день отримання з ВДВС коштів/день здійснення конвертації коштів та направлені на погашення заборгованості позичальника - гр. ОСОБА_2 за Кредитним договором № 014/3144/151873/82 від 06.06.2008 року. Заявник - АТ «Райффайзен Банк» - надав до суду обгрунтований розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року, станом на 26.08.2021 року, складений головним економістом Департаменту операційного сервісу Герасімовим В.Г. З розрахунку видно, що в період з 26.11.2020 року по 26.08.2021 року, жодних грошових коштів від позичальника, поручителя, державного/приватного виконавця до кредитора - АТ «Райффайзен Банк» - для погашення заборгованості за кредитним договором, у т.ч., заборгованості, яка була встановлення рішення суду від 16.02.2011 року № 2-81/11, не надходило. Таким чином, станом на 20.11.2020 року (дата винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження № 35030659), заборгованість за договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року у розмірі 203 949 грн. 22 коп. встановлена Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.02.2011 року № 2-81/11 в повному розмірі не погашена, залишок боргу, який підлягав примусовому стягненню, становив - 65 682 грн. 20 коп. (203 949,22 грн. 138 267,02 грн. = 65 682,20 грн.). Стягувач був позбавлений державним виконавцем правом/обов`язком, передбаченим нормами ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження», по отриманні запиту державного виконавця (який, по факту, не було направлено ДВ на адресу стягувача) повідомити старшого державного виконавця Логвиненко Т.М. про те, що боржниками не було проведено повне/часткове самостійне виконання рішення суду, про фактичний залишок боргу за договором у розмірі - 65 682,20 грн. Таким чином, старший державний виконавець Логвиненко Т.М. неправомірно, в порушення норм ст.18, 19, 39 ЗУ «Про виконавче провадження», 20.11.2020 року винесла Постанову про закінчення виконавчого провадження, що й стало підставою для звернення до суду з даною скаргою. Таким чином, представник скаржника просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни в частині винесення 20.11.2020 року, на підставі п.9 ч.1 ст.39 (фактичне виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом) ЗУ «Про виконавче провадження», Постанови про закінчення виконавчого провадження № 35030659 та повернення оригіналу виконавчого листа № 2-81-11 від 05.05.2011 року на гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Визнати незаконною та скасувати Постанову старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни про закінчення виконавчого провадження № 35030659 від 20.11.2020 року. А також, усунути порушені права заявника - АТ «Райффайзен Банк» - шляхом зобов`язання старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Логвиненко Тетяни Миколаївни відновити виконавче провадження № 35030659 від 26.10.2012 року по примусовому виконанню Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.02.2011 року № 2-81/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» боргу за Кредитним договором № 014/3144/151873/82 від 06.08.2008 року у розмірі 203 949 грн. 22 коп. та за сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 820 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник скаржника викладені в скарзі обставини підтримав та додатково суду пояснив, що в ході перебування виконавчих проваджень на виконанні, вони домовлялись з ВДВС, що уповноважена особа ВДВС з`ясує всі обставини щодо суми стягнення, однак, отримали відомості з відміткою про стягнення всієї суми боргу. Тому, вважає, що їх права як стягувача порушенні, що й стало підставою для звернення до суду зі скаргою, на задоволенні якої наполягають.

Представник Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Гукайло В.В. в судовому засіданні пред`явленні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні скарги відмовити. При цьому, додатково суду пояснив, що, в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання, виконавчі листи боржників були направлені за місцем їх роботи для відрахування суми боргу із заробітної плати. Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було стягнуто всю суму боргу, яка була зазначена в рішенні суду та у виконавчому листі. При цьому, частина суми боргу проводилась шляхом перерахування безпосередньо боржниками, що позбавило їх можливості контролювати надходження сум, а тому вони користувались довідками з Відділу освіти і науки, де працювала боржниця, та довідками Нікопольського заводу феросплавів, де працював боржник. В час, коли проводились стягнення, вся документація проводилась в паперовій формі і, при пізнішому перенесені в ЄРДПР, інформація відображалась не вся. Окрім цього, йому не відомо, чому державний виконавець Логвиненко Т.М. не зробила відмітку про стягнення боргу, а той факт, що виконавчі провадження на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували на виконанні, йому відомо, але після закінчення виконавчих проваджень виконавчі дії не проводяться.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку.

Статтею ст.447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, ст.74 вказаного Закону, де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого, відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст.448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Положеннями ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду:у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Дослідивши матеріали скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасника справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вставлено судом та вбачається з матеріалів виконавчого провадження, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2011 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були задоволенні частково та стягнуто з них солідарно заборгованість за кредитним договором № 014/3144/151873//82 та договором поруки № 014/3144/151873/82-п від 06 серпня 2008 року в сумі 203 949 грн. 49 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 грн. 00 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн. 00 коп. (а.с.9). 05 травня 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі вищевказаного рішення суду, були видані виконавчі листи, які стороною позивача були пред`явленні до виконання (а.с.10-11). Нікопольським ВДВС, на підставі вищевказаних виконавчих листів, було відкрито виконавче провадження (а.с.12, 14). Як вбачається з матеріалів справи, представником скаржника щодо звернення до суду з даною скаргою стали підстави щодо неправомірності винесення постанови від 14 липня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувану, на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.13).

Частиною першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Обов`язковість виконання судових рішень встановлена у статтях 2, 18 ЦПК України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Питання порядку виконання судових рішень врегульоване статтею 129-1 Конституції України, у відповідності до якої суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

Відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine», § 52, n. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

З огляду на наведене, суд вважає, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч.2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, у визначеному законом порядку, утверджує авторитет держави як правової і, навпаки, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки; 6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення.

Відповідно до положень ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес.

При цьому, в рамках розгляду даної скарги, суд вважає за необхідне зазначити про те, що на сторону скаржника покладається обов`язок щодо конкретизації зазначення, яке саме право порушено і довести яким чином державним виконавцем його права порушив, так як судом встановлено, що дії державного виконавця є законними та правомірними, спрямованими на фактичне виконання рішення суду та виконавець в ході розгляду справи виконав обов`язок щодо вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі, а також здійснював заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Окрім цього, суд вважає зазначити про наступне.

Згідно із статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Так, судом при ухваленні рішення суду було визначено суму не в іноземній валюті, яка була в рамках укладання кредитного договору та договору поруки надана позичальникам, а в гривні, що з урахуванням матеріалів справи, та в тому числі відкриття виконавчого провадження дає суду підстави вважати, що позивач, а в даному випадку стягувач та скаржник з сумою до стягнення погодився. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення боргу з боржників суми саме в гривні, яка у відповідності до матеріалів справи, та в тому числі матеріалів виконавчого провадження сплачена боржниками.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії державного виконавця вчинені відповідно до закону та в межах повноважень, а тому у задоволенні скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», заінтересована особа ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються, - старший державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Логвиненко Тетяна Миколаївна, на неправомірні дії - слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.258-261, 353-354, 447-451 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», заінтересована особа ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються, - старший державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Логвиненко Тетяна Миколаївна, на неправомірні дії відмовити в повному обсязі.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал