Дата документу 02.04.2025 Справа № 328/2881/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/2881/21 Головуючий у 1 інстанції Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/699/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого виконавця Приморського відділу держаної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини Олександра Сергійовича, заінтересована особа: ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Потурнак А.М. звернувся до суду зі на скаргою дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Яцини О.С., мотивуючи її тим, що 09.11.2021 року Токмацьким районним судом Запорізької області видано судовий наказ №328/2881/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з 29.10.2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні в Приморському ВДВС у м.Одесі, ВП №71293128. Постановою ст.державного виконавця Яцини О.С. від 14.06.2023 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та визначено здійснювати відрахування із суми доходів боржника у розмірі 33% доходів щомісяця. Постановою ст.державного виконавця Яцини О.С. від 24.05.2024 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи та визначено здійснювати відрахування із суми доходів боржника у розмірі 50% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 384311,90грн.

Відповідно до складеного державним виконавцем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за аліментами за період з лютого 2022 року по червень 2023 року склала 384 311,90грн. Проте, боржником добровільно за період з лютого місяця 2022 року по травень 2024 року добровільно були перераховані з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок стягувачки ОСОБА_3 як аліменти кошти в загальному розмірі 118966,25грн.

Відповідно до довідки т.в.о командира військової частини НОМЕР_1 з ОСОБА_1 за період з липня 2023 року по червень 2024 року з його доходу утримано аліментів в розмірі 140781,65грн. Тобто з липня 2023 року по травень 2024 року аліменти стягувались у розмірі 33%, з червня 2024 року - 50%.

29.08.2024 року адвокатом боржника до Приморського ВДВС у м.Одесі подано заяву про перерахунок заборгованості по аліментам за період з лютого місяця 2022 року по травень 2024 року з урахуванням виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 02.07.2024 №UO5MUPH88QNB78NA про переказ з карткового рахунку ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 118966,25 грн. та коштів, утриманих з його доходів за місцем служби.

Однак 15.10.2024 Приморським ВДВС у м.Одесі надано відповідь №169977 на цю заяву, якою відмовлено у перерахунку заборгованості зі сплати аліментів через неможливість ідентифікувати здійснені через АТ КБ «ПриватБанк» платежі як аліменти.

Також виконавцем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 09.10.2024 року за період лютого 2022 року по листопад 2023 року розмір заборгованості склав 263 433,31грн.

Боржник ОСОБА_1 вважає, що державним виконавцем протиправно та безпідставно не враховано виписку АТ КБ «ПриватБанк» від 02.07.2024 року №UO5MUPH88QNB78NA як доказ добровільного переказу ним коштів аліментів, у зв`язку з чим він звернувся до суду з цією скаргою.

Просив визнати неправомірними дії ст.державного виконавця Приморського ВДВС у м.Одесі Яцини О.С. щодо неврахування при розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у межах виконавчого провадження ВП №71293128 виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 02.07.2024 року №UO5MUPH88QNB78NA про переказ з карткового рахунку ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_3 коштів як аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 118966,25 грн за період з лютого місяця 2022 року по травень 2024 року та зобов`язати державного виконавця провести відповідний перерахунок.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обов`язковість зазначення призначення платежу для їх зарахування як сплату заборгованості за аліментами.

28 березня 2025 року від представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Окрім цього, відзив містить клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6

02 квітня 2025 року від представника апелянта ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі апелянта та його представника.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09.11.2021 року Токмацьким районним судом Запорізької області видано судовий наказ №2-н/328/364/2021, ЄУН 328/2881/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з 29.10.2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні в Приморському ВДВС у м. Одесі з 11.04.2023 року, ВП №71293128.

Постановою ст.державного виконавця Яцини О.С. від 14.06.2023 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, та визначено здійснювати відрахування із суми доходів боржника, що залишається після тримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 33% доходів щомісячно.

Постановою ст.державного виконавця Яцини О.С. від 24.05.2024 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, та визначено здійснювати відрахування із суми доходів боржника, що залишається після тримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 50% доходів щомісячно до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 384311,90грн..

Згідно з розрахунком державного виконавця від 13.08.2024 в межах вказаного виконавчого провадження заборгованість боржника ОСОБА_1 по аліментам за період з лютого 2022 по червень 2023 становить 384311,90грн..

Цей розрахунок містить помісячні відомості про суми заробітної плати (доходу), з якої утримуються аліменти, суми нарахованих аліментів та загального розміру заборгованості. Відомості про сплачені/утримані суми аліментів відсутні.

Згідно з розрахунком державного виконавця від 09.10.2024 в межах вказаного виконавчого провадження заборгованість боржника ОСОБА_1 по аліментам за період з лютого 2022 по листопад 2023 становить 263433,31грн..

Вказаний розрахунок також містить помісячні відомості про суми заробітної плати (доходу), з якої утримуються аліменти, суми нарахованих та сплачених аліментів, загального розміру заборгованості. Зокрема, містять відомості про сплату/утримання аліментів в період з липня по листопад 2023 року в загальному розмірі 179467,28грн

Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» №UO5MUPH88QNB78NA від 02.07.2024 про рух коштів по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , ним за період з лютого 2022 по травень 2024 включно здійснено перекази на картковий рахунок ОСОБА_3 в загальному розмірі 118 966,25грн.

29.08.2024 представник боржника ОСОБА_1 адвокат Потурнак А.М. подала до Приморського ВДВС у м. Одесі заяву про перерахунок заборгованості по аліментам за період з лютого місяця 2022 року по травень 2024 року з урахуванням виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 02.07.2024 №UO5MUPH88QNB78NA про переказ з карткового рахунку ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 118966,25 грн. та довідки військової частини НОМЕР_1 про утримання аліментів з доходів боржника за місцем служби.

Листом №169977від 15.10.2024 начальник Приморського ВДВС у м. Одесі повідомив представника боржника проте,що неможливо ідентифікувати здійснені ОСОБА_1 через АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ОСОБА_3 перекази як аліменти. Заяв/клопотань стягувачки про врахування в казаних коштів на сплату аліментів не надходило.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що в діях старшого виконавця Приморського відділу держаної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини Олександра Сергійовича відсутні порушення права заявника.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як передбачено ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як зазначено в пункті 1 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, та, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця за змістом ст.451 ЦПК України є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Розглядаючи скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті приватним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У силу статей 1, 5 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом № 1403-VIII.

Законом № 1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIIIта пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Так, в цій справі предметом оскарження є дії державного виконавця щодо обчислення заборгованості боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № ВП №71293128.

Згідно зі статтею 71 Закону "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Порядок обчислення заборгованості по аліментам визначений ст.195 СК України, ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, перелік документів, на підставі яких державний виконавець обчислює розмір заборгованості, визначений п.4 розділу ХVI Інструкції.

Такими документами є звіт про здійснені відрахування та виплати, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів, надані стягувачем чи боржником, заяви та (або) розписки стягувача, інформація про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості, а також інші документи, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (постанова Верховного Суду від 07.10.2022 року у справі №401/4103/14-ц).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 на обґрунтування доводів скарги на дії державного виконавця посилався на безпідставне неврахування виконавцем квитанцій про перерахунок коштів на утримання дитини, сплачених на банківську картку стягувача ОСОБА_3 ..

Скаржник стверджує, що грошові перекази здійснені без позначки "аліменти", проте з метою виконання обов`язку з утримання дитини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 2607/386/2012 (провадження № 61-13617св21) зроблено висновок, що "Крім того електронні перекази за допомогою поштового зв`язку не містять жодних відомостей про тип, призначення платежу. Суд першої інстанції також не встановив, що перераховані кошти є аліментами із зазначенням будь-яких слів, словосполучення які б свідчили про це, а не є добровільною участю батька у витратах на дітей чи участі в інших витратах колишньої дружини та їх дітей. ".

Призначення платежу не є обов`язковим реквізитом платіжного документу при здійсненні переказу грошових коштів між фізичними особами. В той же час, зазначення цільового призначення переказу дозволяє чітко ідентифікувати такий платіж та відстежити рух коштів.

Проте, в межах розгляду цієї скарги стягувачка ОСОБА_3 категорично заперечує призначення отриманих переказів як аліментів, вказуючи на інше цільове призначення цих коштів.

Апеляційна скарга містить твердження щодо відсутності між сторонами іншим зобов`язань та здійснення перерахувань саме як аліментів, проте колегія суддів критично ставиться до таких доводів, з огляду на наступне.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені у виписці перекази здійснювалися майже кожного місяця, але нерегулярно, в різні дати, в різних розмірах, в т.ч. і в період утримання аліментів із доходів боржника за місцем роботи/служби на підставі відповідної постанови державного виконавця (квітень-травень 2024).

Отже, скаржник знав про наявність виконавчого провадження, заборгованості по сплаті аліментів, здійснення відрахувань з його заробітної плати.

Відомостей про наявність між стягувачкою ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_3 домовленості щодо порядку сплати коштів на утримання неповнолітніх дітей, зокрема, в період примусового виконання судового наказу та утримання аліментів із доходів боржника, матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22) враховано те, що немає відомостей про існування у боржника перед стягувачем будь-яких інших зобов`язань, які є відмінними від зобов`язань зі сплати аліментів. Сплата боржником на користь стягувача грошових коштів у спірний період здійснювалася зі сталою періодичністю.

Оцінюючи фактичні обставини, обізнаність скаржника про відкриття виконавчого провадження та стягнення з його доходу як поточних нарахувань за аліментами, так і заборгованості зі сплати аліментів, що здійснювалась і під час добровільних перерахувань грошових коштів на які посилається скаржник, фактичну не регулярність переказів, зважаючи на твердження ОСОБА_3 про наявність між сторонами інших зобов`язань та відсутність доказів на спростування зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку будь-яких належних доказів того, що вказані у виписці АТ КБ «ПриватБанк» перекази коштів є саме сплатою ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів скарги про порушення виконавцем порядку визначення розміру заборгованості по аліментам, які б свідчили про неправомірність його дій.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та незгодою з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи.

При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: