Справа № 645/6315/23
Провадження № 2/645/161/25

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.,

за участі секретаря судового засідання Ятлової Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду, -

встановив:

КП "Харківські теплові мережі" звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду в якому, з урахуванням уточнень, просять стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячої води за період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року в сумі 48105 грн. 05 коп., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачі є споживачами послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за вказані комунальні послуги не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 48105грн. 05 коп.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2023 року відкрито провадження у справі в порядок спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.02.2024 року позовні вимоги Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" - задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, р/р НОМЕР_1 , банк одержувача ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», м. Харків, МФО 351823) заборгованість за послуги а опалення та гарячу воду за період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року у сумі 52346 грн. 12 коп.Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, р/р НОМЕР_1 , банк одержувача ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України», м. Харків, МФО 351823) витрати по сплаті судового збору в розмірі 894 грн.70 коп. з кожного.

01.04.2024 року від ОСОБА_2 , в особі адвоката Бережнової Ю.Є. надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 05.03.2024 року.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 року заяву про перегляд заочного рішення прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвої Е.Є. та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.04.2024 року заяву ОСОБА_2 , в особі адвоката Бережнової Ю.Є. про перегляд заочного рішення від 05.03.2024 р. - задоволено. Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.03.2024 року по справі № 645/6315/23 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу водупро стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду скасовано. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.

06.05.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бережнової Ю.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, у тому числі на професійну правову допомогу. В обґрунтування зазначала, що позивачем у позовній заяві не надано жодних відомостей про власника майна, за яке він вимагає стягнути заборгованість. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України саме власність зобов`язує. Згідно зі ст. 322 Цивільного Кодексу України - Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, тягар утримання майна покладається саме на власника. Позов не містить жодної інформації, кому та на якому праві належало майно у період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року. Проживання чи не проживання власника у належній йому квартирі не звільняє його від обов`язку утримувати належне йому майно (ст. 317 ЦК України) Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 20 листопада 2013 року по справі № 6- 29503св13 зазначив, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Враховуючи викладене, належним відповідачем у справі про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду - може бути лише власник жилого приміщення. Сума заборгованості за послуги теплопостачання (розрахунок, який додано до позову) не відповідає дійсності, оскільки Позивачем не вірно враховані оплати та зовсім не враховані показання приладу обліку гарячої води №1 (ПУ-2211578), заводський номер 348552, який встановлено в квартирі. Протягом усього часу Відповідачем у телефонному режимі надавались показання лічильника, однак, надані до суду розрахунки про нарахування та оплату за послуги підігріву води не відображає та не враховує показники лічильника. Тобто, надані позивачем розрахунки підігріву води не відповідають дійсності та не враховують фактичні обставини. Згідно показників, які повідомлялись Позивачу: за три роки, що передують подачі позову показники лічильника станом на 01.10.2020р. дорівнюють 00504 м3, станом на червень 2021 року-00551 м3. Різниця становить 47 м3, що за тарифом, встановленим з 01.01.2019 року (93,22 грн/м3) вартує 4381,31 грн, а аж ніяк не 17332,32 грн, як зазначено у розрахунку Позивача за останні три роки (ст.9 та 10) Однак, позивач не врахував фактичні показники лічильників, а самовільно здійснив розрахунок, без врахування у них наданих відповідачем фактичних показників. При цьому, своїм обов`язком здійснити відповідний перерахунок позивач постійно нехтував, а суми заборгованості необґрунтовано збільшувались. За один з місяців (листопад 2020 року) Позивачем нараховано заборгованість за свої послуги у сумі 14 302,72 грн, з яких 13012,07 грн - за гарячу воду, що не може відповідати реальному споживанню у звичайній квартирі, тим паче з прибором обліку гарячої води. За період, що з урахуванням дати звернення до суду підпадає під строк позовної давності, тобто з листопада 2020 і по січень 2022 року, Позивачем нараховано 15768,81 грн (графа З «нарахування»), Відповідачем за цей період сплачено 15100,05 грн, про що зазначено самим Позивачем у графі 14 «надходження оплат» розрахунку. Однак, за незрозумілих причин зараховано за цей період 8118,06 грн (графа 16 «сплачено за місяць»). Така ж різниця в надходженнях та нарахуваннях за період, який поза межами строку позовної давності. Графа «надходження оплат» зовсім ніяк не корелюється з графою «сплачено за місяць» і, відповідно, з графою «борг за місяць». Звертали увагу, що в усіх квитанціях платником вказано місяць та рік, за якій здійснюється оплата. Оскільки квитанції слід зберігати протягом трьох років, тому інші квитанції, у Відповідача не збереглися, а враховуючи, що платежі здійснювались готівкою, а не в електронному виді, поновити інші квитанції вже неможливо. Також вказували, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року. Відповідно до вимог ст. 257, п. 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З заявою до суду позивач звернувся 13.11.2023 року, відповідно, поза межами строку позовної давності знаходяться вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2018 року до 13.11.2020 року. З розміром заборгованості Відповідач не погоджується, оскільки заявлені вимоги про стягнення заборгованості з оплати наданих послуг, поза межами позовної давності і просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог КП «ХТМ» у даній справі. Частиною четвертою статті 267ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Враховуючи все вищевикладене, вважають позовні вимоги не обґрунтованими та не підтвердженими належними, достовірним та допустимими доказами. Також, згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Повідомляємо, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести становить 24 000,00 грн (поштові витрати, витрати на професійну правничу допомогу та послуги адвоката тощо). Заявляли, що докази на підтвердження понесених судових витрат будуть подані у строки передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тобто протягом 5 днів після ухвалення судом рішення.

31.05.2024 року від уповноваженого представника позивача Редьки С.І. надійшли пояснення по справі. В обґрунтування зазначає, що відповідно до п. 6 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово- комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином вони є споживачами житлово-комунальних послуг. Посилання на ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. є некоректним тому, що закон втратив чинність. Стосовно показників лічильника, то відповідачами 31.10.2020 р. було надано показники лічильника 380,842 м куб., а 5.11.2020 р. 504, 558 м куб. Різниця складає 124 м. куб. (інформація по квартирному водоміру надається) тому був зроблений перерахунок у сумі 14 302,72 грн. Щодо зарахування 8118.06 грн. замість 15100.05 грн. необхідно зазначити, що відповідно до п. 24.3. ст. 24 ЗУ Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, який діяв в період нарахування боргу, при використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на-переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Згідно з пунктом 30.1 ст. 30 ЗУ Про платіжні системи та переказ коштів в Україні: «Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі». На момент переказу споживач є власником коштів, і тому на підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України розпоряджається ними на свій розсуд, зазначаючи у платіжному документі призначенця платежу. З моменту зарахування коштів на рахунок КП «ХТМ» їх власником стає теплопостачальна організація. Як власник отриманих коштів КП «ХТМ» зараховує отримані кошти відповідно до призначення платежу, а залишок коштів, які є його власністю та не підпадають під призначення платежу, вказаного споживачем у платіжному документі зараховує на оплату за попередній період відповідно до частини 1 ст. 319 ЦК України, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 36. Типового договору з власником (користувачем) будівлі про надання послуги з постачання гарячої води затвердженого постановою КМУ від 11 грудня 2019 р. № 1182 «Під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості - в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчий періодів віддати здійснення платежу. Враховуючи те, що відповідачем не вказувався період оплати, то кошти які були заплачені надлишково зараховувались за попередній період. Щодо застосування строку позовної давності, то Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у період з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392, від 22 липня 2020 р. № 641, від 9 грудня 2020 р. № 1236, № 104 від 17.02.2021р., № 405 від 21.04.2021р., № 611 від 16.06.2021р., № 855 від 11.08.2021р., № 981 від 22.09.2021 р., № 1336 від 15.12.2021р., № 229 від 23.02.2022 р., № 630 від 27.05.2022р., № 928 від 19.08.2022 р., № 1423 від 23.12.2022 р., № 383 від 25.04.2023 р., карантин продовжений на всій території України з 22 травня 2020 р. до 30 червня 2023 р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних Гарантій у зв`язку з поширенням короно вірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ внесено зміни до законодавчих актів, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності за період з 11 березня 2017 року закінчувався 11 березня 2020 р., а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з 12 березня 2017 року по 30 червня 2021 року не виходить за строки позовної давності. Окрім того, Законом України від 15.03,2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Також, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02,2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24,02,2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Отже, строк позовної давності на вимогу про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду у період з березня 2019 р. через приписи пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено па строк дії воєнного стану. Таким чином за період з 01.2019 р. по 31.01.2022 р. борг відповідачів складає 49 075,65 грн. + 2267,31 грн. = 51 342,96 грн.

13.09.2024 року від уповноваженого представника позивача надійшла заява, в якій останній просить змінити позовні вимоги та стягнути з відповідачів борг в сумі 48105,05 грн. за період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року, у зв`язку з тим, що відповідачами було сплачено частину боргу.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.01.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Бережнова Ю.Є. в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить такого висновку.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріали справи свідчать, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «ХТМ».

За вказаною адресою КП «ХТМ» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

Відповідачі користуються тепловою енергією, яку КП «Харківські теплові мережі» подає в житлове приміщення.

Відповідачами не в повному обсязі здійснювалась оплата за надані послуги з опалення та постачання гарячої води, у зв`язку з цим утворилась заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно матеріалів справи, КП «ХТМ» надавались послуги з централізованого опалення та гарячої води, а відповідачі, в свою чергу, споживали зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань.

Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18).

Приписами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги встановлені ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

До повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг.

Згідно з пунктом 8 «Правил надання населенню послуг по водо-теплопостачанню і водовідводу», послуги надаються відповідно до умов договору. Але це не означає, що під час відсутності такого договору, відповідачі мають право користуватися послугами, що фактично надаються і не оплачувати їх.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Це випливає з положення статті 11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян.

Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Оскільки відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовились від послуг з опалення та підігріву води, які надавало їм КП «Харківські теплові мережі», то в них виник обов`язок сплатити ці послуги.

Щодо посилання представника відповідача на те, що згідно показників лічильника станом на 01.10.2020 р. вони дорівнювали 00504 м3, станом на червень 2021 року-00551 м3, однак, позивач не врахував фактичні показники лічильників, а самовільно здійснив розрахунок, без врахування у них наданих відповідачем фактичних показників та за один з місяців (листопад 2020 року) позивачем нараховано заборгованість за свої послуги у сумі 14 302,72 грн. суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно акту опломбування квартирних засобів обліку води від 21.01.2014 року. за адресою: АДРЕСА_2 виконано опломбування приєднувальних штуцерів засобів обліку води. Ведення розрахунків за послуги холодного та гарячого водопостачання на підставі показань засобів обліку проводиться з дати опломбування по 09.01.2017 року згідно свідоцтва або паспорту (а.с. 87).

Представником позивача на спростування вказаних обставин зазначено, що відповідачами 31.10.2020 р. було надано показники лічильника 380,842 м куб., а 05.11.2020 р. - 504, 558 м куб. Різниця складає 124 м. куб. тому був зроблений перерахунок у сумі 14 302,72 грн. На підтвердження вказаних обставин представником позивача надано відомість про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, а також відомість перерахунків та оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу.

Зважаючи на те, що відповідачам було надано достатньо часу, однак останні будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості або про попередню відмову від отримання послуг до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг теплової енергії, що надаються КП «ХТМ», шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

З огляду на зазначене, суд, за результатами розгляду справи, вважає доведеним позивачем факт не виконання відповідачами обов`язку щодо своєчасної оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бережнова Ю.Є. просила застосувати позовну давність та відмовити у позовній заяві.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою є 13.11.2023 тобто під час дії військового стану. Ці обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають.

24.02.2022 строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.

На дату розгляду справи п. 19 викладений у наступній редакції: П.19. у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, в тому числі станом на дату введення військового стану в Україні.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21.

Оскільки 17.03.2020 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ (Закон №530), який набирав чинності з дня його опублікування 17.03.2020, Законом України «Про торгово-промислові палати в Україні» карантин було визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), тому саме з 17.03.2020 має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 24.05.2022 у справі №910/18489/20.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020, на набрання чинності Законом України від 30.03.2020 №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину 02.04.2020, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою 13.11.2023 та період нарахування останнім заборгованості, що становить з 01.10.2018 по 31.01.2022, трирічний строк позовної давності щодо платежів за вказаний період позивачем не пропущено.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, що в свою чергу було зроблено представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Бережновою Ю.Є.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 178, 247, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячої води за період з 01.10.2018 року по 31.01.2022 року в сумі 48105 грн. 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору в розмірі 894 грн. 70 коп. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.04.2025 року.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://fr.hr.court.gov.ua.

Учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», р/р НОМЕР_1 в ФХОУ ОАО «Державний ощадний банк України», ЄДРПОУ 31557119, юридична адреса: 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, адреса листування 61091, м. Харків, вул. Танкопія, 11/1,

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя -