Справа № 227/1750/24
(2/199/1763/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

20.03.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Попружко Д.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що він із 15.12.2014 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем Державним підприємством «ВК «Краснолиманська» на посаді електрослюсаря підземним 4-го розряду з повним робочим днем у шахті.

15.02.2021 року позивач був переведений на посаду майстра гірничого підземного з повним робочим днем у шахті.

На теперішній час ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних силах України на підставі контракту, який ним було укладено відповідно до ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" з Міністерством збройних сил України.

Станом на червень 2024 року відповідачем не виконано зобов`язання щодо виплати заробітної плати.

ОСОБА_1 на електронну адресу відповідача було направлено заяву, відповідно до якої позивач просив надати довідку про нарахування та виплату заробітної плати, включаючи несплачену зарплату за весь період його роботи на підприємстві ДП «ВК «Краснолиманська», однак підприємством не надано зазначених документів.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути із Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 80000,00 грн., та судові витрати.

Представник відповідача Бушинська Є.В. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечувала проти часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 42853,13 грн.. Додатково надала до суду розрахунок суми помісячних нарахувань, які становлять:

грудень 2019 року у розмірі 436,39 грн.;

січень 2020 року у розмірі 8842,34 грн.;

лютий 2020 року у розмірі 8061,68 грн.;

березень 2020 року у розмірі 8462,54 грн.;

квітень 2020 року у розмірі 8473,29 грн.;

квітень 2021 року у розмірі 1599,82 грн.;

травень 2021 року у розмірі 5373,49 грн.;

червень 2021 року у розмірі 633,57 грн.;

липень 2021 року у розмірі 827,28 грн.;

серпень 2021 року у розмірі 142,73 грн..

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Ключенкова Х.В. надала заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила провести розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Бушинська Є.В. у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 15.12.2014 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем Державним підприємством «ВК «Краснолиманська» на посаді електрослюсаря підземним 4-го розряду з повним робочим днем у шахті, що підтверджується довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжку або відповідних записів у ній №01/11-75/21 від 12.04.2024 року, виданою Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (а.с.20-21).

15.02.2021 року позивач був переведений на посаду майстра гірничого підземного з повним робочим днем у шахті відповідно до наказу №313-к від 15.02.2021 року (а.с.17).

Із жовтня 2021 року по теперішній час ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних силах України на підставі контракту, який ним було укладено відповідно до ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" з Міністерством збройних сил України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 (а.с.34-49).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 02.07.2019, позивач є учасником бойових дій (а.с.13).

Згідно з довідкою №01/11-116/2 від 10.06.2024 року, виданою Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем складає 42853,13 грн. (а.с.76).

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються ЗУ "Про оборону України", ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу", ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

У межах наданої справи судом не встановлено наявності обставин непереборної сили, які б перешкоджали відповідачу своєчасно виплачувати заробітну плату своїм працівникам у строки, визначені статтею 115 КЗпП України.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин судом встановлено, що позивач перебуває з відповідачем у трудових відносинах та має право на оплату праці.

Згідно з довідкою №01/11-116/2 від 10.06.2024 року, виданою Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (а.с.76), заборгованість відповідача перед позивачем складає:

грудень 2019 року у розмірі 436,39 грн.;

січень 2020 року у розмірі 8842,34 грн.;

лютий 2020 року у розмірі 8061,68 грн.;

березень 2020 року у розмірі 8462,54 грн.;

квітень 2020 року у розмірі 8473,29 грн.;

квітень 2021 року у розмірі 1599,82 грн.;

травень 2021 року у розмірі 5373,49 грн.;

червень 2021 року у розмірі 633,57 грн.;

липень 2021 року у розмірі 827,28 грн.;

серпень 2021 року у розмірі 142,73 грн..

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку, визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, суд вважає стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати за період із грудня 2019 року по серпень 2021 року включно у розмірі 42853,13 грн..

Згідно з положеннями ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141).

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді.

Представник позивача просила суд стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн., та в якості доказів, які б підтверджували вищезазначені витрати по справі надала суду: договір про надання правничої допомоги №05/05/24 від 22.05.2024 року, укладений між адвокатом Молчановою Н.В. та ОСОБА_1 (а.с.59-61); акт наданих послуг по договору про надання правової допомоги №05/05/24 від 22.04.2024 року (а.с.63); розрахунок витрат на правову допомогу по договору правової допомоги 05/05/24 від 22.04.2024 року (а.с.62); квитанцію до прибуткового ордера №23/05 від 23.05.2024 року (а.с.58).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі №910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно з якою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень відповідатимуть критеріям пропорційності задоволеним позовним вимогам, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням обставин справи.

Вирішуючи питання судових витрат у справі в порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти їх на відповідача. Оскільки позивач звернувся до суду через підсистему "Електронний суд", що передбачає пониження розміру ставки судового збору із застосуванням коефіцієнту 0,8, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн..

Керуючись ст. 3, 115, 119 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, - задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська», код ЄДРПОУ 31599557, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , заборгованість із виплати заробітної плати за період із грудня 2019 року по серпень 2021 року включно у розмірі 42853 (сорок дві тисячі вісімсот п`ятдесят три) гривні 13 копійок.

В іншій частині позову,- відмовити.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська», , 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Л.Г.Якименко