КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 226/698/22-ц Головуючий у суді першої інстанції - Бусик О.Л.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/80/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Сакуном Віталієм Анатолійовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу державної влади,

встановив:

У червні 2022 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2021 року в справі № 235/7833/20 стягнуто на його користь з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» заборгованість з нарахованої, але невиплаченої під час звільнення заробітної плати за грудень 2019 року в розмірі 42 427,87 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2019 року по 01 лютого 2021 року (включно) в сумі 40 000,00 грн, а також судовий збір у сумі 253,92 грн.

Позивач зазначав, що вказане судове рішення набрало законної сили 03 березня 2021 року та пред`явлено до виконання до Покровського МВ ДВС СМУМЮ (м. Харків), а в подальшому передано на виконання ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків), яким постановами від 23 та 24 березня 2021 року відкрито виконавчі провадження відповідно № 64917685 та № 64917471.

Вказував, що тривалий час судове рішення в справі № 235/7833/20 не виконується, а в зв`язку з введенням воєнного стану, взагалі припинено проведення буд-яких виконавчих дій, унеможливлено комунікацію з виконавцями, державні виконавці покинули свої робочі місця, чим позбавлено його права на звернення з відповідними клопотаннями та отримання інформації про рух цих виконавчих проваджень.

При цьому, боржник ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» продовжує безперешкодно здійснювати господарську діяльність, отримувати дохід, а у місці його знаходження не було бойових дій.

Посилаючись на викладене, а також те, що внаслідок протиправних дій відповідача ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків) допущено неможливість виконання судового рішення, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду Держава Україна повинна нести відповідальність, ОСОБА_1 , неодноразово уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з Державного бюджету України на його користь майнову шкоду в розмірі 82 684,79 грн в якості стягнутих за судовим рішенням заробітної плати, середнього заробітку та судового збору, заподіяну внаслідок невиконання судового рішення ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків).

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2022 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що внаслідок тривалого невиконання рішення суду йому було завдано моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця і така шкода підлягає відшкодуванню на його користь із державного бюджету.

Зазначає, що суд першої інстанції не урахував заяву позивача про зміну підстави позову та не застосував до спірних відносин ч. 6 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги».

У відзиві на апеляційну скаргу представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (станом на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення шкоди у розмірі 82 684,79 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2021 року в справі № 235/7833/20 стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати за грудень 2019 року в сумі 42 427,87 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2019 року по 01 лютого 2021 року (включно) в сумі 40 000,00 грн, а також судовий збір у сумі 253,92 грн, на виконання якого 04 лютого та 04 березня 2021 року цим же судом видано виконавчі листи.

23 березня 2021 року старшим державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків) Пахомовою А.М. відкрито виконавче провадження № 64917471 з виконання виконавчого листа № 235/7833/20 від 04 лютого 2021 року про стягнення 42 427,87 грн, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження № 47030601.

24 березня 2021 року старшим державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків) Пахомовою А.М. відкрито виконавче провадження № 64917685 з виконання виконавчого листа № 235/7833/20 від 04 березня 2021 року в частині стягнення 40 253,92 грн, яке також приєднано до зведеного виконавчого провадження № 47030601.

Також встановлено, що позивач, в тому числі й через свого представника неодноразово звертався до ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків) та Міністра юстиції України із клопотаннями та заявами щодо приєднання документів до матеріалів виконавчого провадження, повідомлення про рух справи, відновлення функціоналу автоматичної системи виконавчих проваджень і реєстру боржників.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок бездіяльності ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків), не виконано рішення суду, чим йому заподіяно шкоду.

Поряд із цим, під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено, що 05 жовтня 2022 року головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Донецькій області СМУ МЮ (м. Харків) Балдинюком М.Ю. закінчено виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 235/7833/20, виданих 04 лютого та 04 березня 2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області у зв`язку із повним фактичним виконання судового рішення.

Також з`ясовано, що відповідно до платіжних доручень № 4052 та № 4053 від 30 серпня 2022 року, Державною казначейською службою України перераховано позивачу 42 427,87 грн і 40 253,92 грн. Призначення платежу: № 235/7833/20 від 04 лютого та 04 березня 2021 року, виконавчі провадження відповідно № 64917471 та № 64917685.

При цьому, державними виконавцями у зведеному виконавчому провадженні № 47030601, де боржником є ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», до складу якого 23 та 24 березня 2021 року ввійшли виконавчі провадження відповідно № 64917471 та № 64917685 про стягнення на користь ОСОБА_1 з цього боржника коштів, постановами ще від 17 жовтня 2017 року, 02 січня, 07 березня, та 06 грудня 2019 року накладався арешт на кошти боржника за низкою раніше виданих виконавчих документів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У ч. 1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до положень якого збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені вищенаведеними ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди (збитків) в розмірі 82 684,79 грн, яка визначена позивачем, виходячи із загальної суми боргу, стягнутої на його користь рішенням суду в справі №235/7833/20.

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду, саме внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не підтверджено в установленому порядку, суду не надано жодного рішення суду чи іншого уповноваженого органу, ухвалених і прийнятих на його користь, де б були встановлені зазначені обставини щодо тривалого, неналежного та неефективного виконання судового рішення, тим самим документально не підтверджено вчинення державним виконавцем відносно нього протиправних дій, внаслідок яких ОСОБА_1 завдано шкоди.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, сама по собі незгода ОСОБА_1 з строками виконання судового рішення, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, враховуючи і той факт, що стягнуті відповідно до рішення суду в справі № 235/7833/20 кошти в зведеному виконавчому провадженні № 47030601 ще 30 серпня 2022 року сплачені на користь ОСОБА_1 з боржника ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», та відповідні виконавчі провадження закінчено згідно з постановами державного виконавця від 05 жовтня 2022 року.

Крім того, суд зазначає, що самі по собі невиплачені ОСОБА_1 кошти на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування його заяви про зміну підстав позову не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки у зазначеній заяві позивач також обґрунтовує свої вимоги тим, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення йому було завдано шкоди. При цьому, додатково посилається на норми Закону України «Про платіжні послуги» щодо порушення строків виконання платіжних операцій з боку надавача платіжних послуг.

Однак, Закону України «Про платіжні послуги»визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Натомість, предметом спору у межах розгляду даної справи є стягнення шкоди, завданої внаслідок невиконання судового рішення, тому норми вказаного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Сакуном Віталієм Анатолійовичем залишити без задоволення.

РішенняПечерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова