Справа № 450/2387/23 Провадження № 2/450/164/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді - Мельничук І. І;

секретаря судового засідання - Дикої О. Ю.;

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним - ОСОБА_1 ;

за участю представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним - Волошина Т. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Куспись Євгеній Адамович до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Волошин Тарас Володимирович до ОСОБА_1 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому в якому просить визнати частково недійсним п. 1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З. від 23.08.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1616, а саме частину речення: «К-колодязь (б.к.)…» та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що 16.07.2021 року позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійсним рішення Щирецької селищної ради від 04.02.2021 року щодо погодження меж земельної ділянки, а також зобов`язати раду погодити технічну документацію. Він обґрунтовує позов тим, що є власником житлового будинку та земельних ділянок, проте рада відмовилася погодити межі через суперечності з правами Лев Н.І., на території якої розташований колодязь, який належить їй на праві власності. Під час розгляду справи позивач дізнався, що у договорі купівлі-продажу від 23.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 помилково включено колодязь, який фактично належить позивачу за свідоцтвом про право на спадщину. Позивач просить визнати недійсним пункт договору щодо передачі права власності на колодязь, оскільки він суперечить чинному законодавству. На підставі норм Цивільного кодексу України та практики Верховного Суду, позивач просить суд: визнати частково недійсним п. 1.2 договору купівлі-продажу від 23.08.2010 року в частині, що стосується колодязя, а також покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою від 11.08.2023 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.

22.09.2023 року на адресу суду подано зустрічний позов представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 адвокатом Волошином Т. В., в якому просить визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на колодязь, що знаходиться на території будинковолодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та позначений в інвентаризаційній справі літ. «К»,а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесенні судові витрати, який він мотивує тим, що у 10.02.1972 році ОСОБА_1 придбала житловий будинок, а у 2004 році ОСОБА_1 отримала земельну ділянку у приватну власність. 21.09.2010 року ОСОБА_1 продала житловий будинок ОСОБА_2 . Згідно договору купівлі-продажу до будинку відноситься колодязь. Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 26.07.2010 року за номером витягу 26811349 та реєстраційним номером 30979172 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 окрім іншого належить колодязь - Літ. К (б.к.). 18.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся за погодженням меж ділянки, що викликало конфлікт з ОСОБА_2 . Земельна комісія встановила порушення прав ОСОБА_2 через самовільне встановлення огорожі ОСОБА_1 . Судові рішення частково задовольнили вимоги ОСОБА_1 , але земельний спір залишається невирішеним. Тому він звернувся вже 22.05.2022 року з позовом про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу щодо колодязя. Відповідно до цього представник відповідача за первісним позовом заявляє зустрічну позовну вимогу ОСОБА_2 , яка полягають у визнанні права власності на колодязь, як невід`ємну частину садиби, оскільки кожна особа має право на захист свого цивільного права, мотивує таку вимогу тим, що колодязь є невід`ємною частиною садиби, що обслуговує житловий будинок ОСОБА_2 ,а згідно з Цивільним кодексом України, господарсько-побутові будівлі та комунікації, що обслуговують житловий будинок, є його приналежністю. ОСОБА_1 оспорює право власності ОСОБА_2 на колодязь, що створює підстави для судового захисту її прав. Згідно схеми земельної ділянки, зображеної на акті встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 2022 року, який виготовив ПП «Геокапітал», межа земельних ділянок ОСОБА_2 повинна проходити від краю воріт до половини колодязя та 1 м. від житлового будинку ОСОБА_1 , цим самим буде дотримано право ОСОБА_3 на заїзд до свого будинку.

Ухвалою суду від 24.10.2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Волошин Тарас Володимирович до ОСОБА_1 про визнання права власності прийнято до спільного розгляду із первісним позовом.

24.10.2024 року клопотання представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом про витребування доказів задоволено, витребувано із Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» завірені копії інвентарної справи на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

13.02.2024 року на виконання вимог Ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 року надійшла належним чином завірена копія інвентаризаційної справи на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (кол. АДРЕСА_4 .

29.10.2024 року на адресу суду від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він посилається на те, що домоволодіння позивача та відповідача розділені дорогою, що підтверджується схемою долученої до позовної заяви. Колодязь розташований на території домоволодіння позивача, а не відповідача. У договорі купівлі-продажу житлового будинку, що належить відповідачу, колодязь включено до переліку власності помилково. Фактично, колодязь належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. Технічний паспорт житлового будинку позивача підтверджує, що колодязь є частиною його домоволодіння. Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна визначає, що господарські споруди належать власнику будинку, розташованого на відповідній земельній ділянці. Відповідач не надав доказів приналежності колодязя до його домоволодіння. Розташування колодязя через дорогу, на відстані від будинку відповідача, унеможливлює його використання відповідачем, та робить його приналежність до домоволодіння відповідача за первісним позовом нелогічним. Таким чином обґрунтовує необхідність відмови у зустрічному позові, у зв`язку із тим, що Відповідач не надав достатніх доказів приналежності колодязя до свого домоволодіння; фактичне розташування колодязя на території позивача та наявність технічної документації, що підтверджує це, спростовують вимоги відповідача; звернення відповідача із зустрічним позовом підтверджує факт неправомірності внесеної господарської споруди (К колодязь (б.к.) договору купівлі-продажу житлового будинку; відповідно до інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, господарська споруда не може входити, як частина домоволодіння відповідача. Таким чином, просить суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог відповідача та задовольнити первісний позов позивача, визнавши недійсним пункт договору купівлі-продажу щодо колодязя.

22.05.2024 року на виконання вимог Ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла належним чином завірена копія інвентаризаційної справи на житловий будинок, АДРЕСА_5 .

Протокольною ухвалою від 06.06.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним ОСОБА_1 позов підтримав з підстав наведених в ньому, просить позов задоволити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, оскільки ОСОБА_2 не надала переконливих доказів того, що колодязь належить її домоволодінню. Факт розташування колодязя на території ОСОБА_1 , а також наявність відповідної технічної документації спростовують аргументи, викладені у зустрічному позові.

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним адвокат Волошин Т. В. зустрічний позов підтримав з підстав, наведених у ньому, наголосив, що на момент укладення спірного договору право власності на колодязь за попереднім власником, а саме ОСОБА_1 ніким не оскаржувалось, а також така не залучена до справи як відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову через неналежний суб`єктний склад.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.03.2022 року (справа 450/3014/21, провадження 2/450/651/22) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області «Про затвердження акту земельної комісії щодо розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » № 194 від 04 лютого 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог вирішено відмовити.

Постановою Львівського апеляційного суду 12.01.2023 року у справі № 450/3014/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.03.2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області щодо непогодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_5 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, в решті рішення суду залишено без змін.

Вказана постанова не оскаржувалась сторонами та набрала законної сили 12.01.2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №332545814 від 17.05.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок, за адресою: АДРЕСА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, Р.№ 2405, 15.10.2002, видане Пустомитівською нотконторою.

Відповідно до вищезгаданого Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 2405, посвідченого в м. Пустомити 15.10.2002 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н. С. вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого П?ятою Львівською державною нотаріальною конторою 03.01.1984 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є гр. ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з житлового будинку А-1, розташованого в АДРЕСА_5 , який складається з двох житлових кімнат житловою площею 38,0 кв.м та кухні, коридору, а також до житлового будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: сараї Б, В, погріб Пг/в, ворота № 1, огорожа № 2, 3, зокрема і криниця К.

Також із долученого до матеріалів справи технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду, АДРЕСА_6 , власником якого зазначено ОСОБА_1 , складеного 25.07.1992 року, окрім іншого зазначено колодязь К (із бетонних кілець площею 4.5 м.кв.

11.05.2004 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на будинок, реєстраційний номер якого 5782214, адреса об`єкта: АДРЕСА_5 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3545099 від 11.05.2004 року.

Судом також встановлено, що 11.02.1972 року ОСОБА_1 купила житловий будинок у ОСОБА_5 в с. Сердиця, житловою площею 22,5 кв.м., що випливає із Договору купівлі-продажу будинку, нотаріально посвідченого 11.02.1972 року виконкомом Щирецької селищної Ради депутатів трудящих Пустомитівського району Львівської області, зазначено також, що належність гр. ОСОБА_5 будинку, що відчужується перевірено.

21.12.2004 року (Витяг із додатку № 1 до рішення № 181 від 21.12.2004 року) рішенням Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області № 181 ОСОБА_1 в с. Сердиця № 101а передано земельну ділянку у приватну власність площею 0,25 га.

16.07.2010 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок, реєстраційний номер якого 30979172, адреса об`єкта: АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Щирецькою селищною радою Пустомитівського району Львівської області 16.07.2010 року на підставі рішення виконкому Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області від 13.08.1992 року за № 134, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26811340 від 26.07.2010 року, у якому в описі об`єкта будинку зазначено, що окрім іншого такий складається із колодязя.

21.08.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Віблим Л. 3. та зареєстровано в реєстрі за № 1616. Згідно вказаного договору продавець продала, а покупець купила житловий будинок АДРЕСА_2 .

У розділі 1. Предмет договору пункті 1.2 зазначено, що житловий будинок складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 19.5 (дев`ятнадцять цілих п`ять десятих) кв.м., загальна площа становить: 54.2 (п`ятдесят чотири цілих дві десятих) кв.м. До житлового будинку, позначеного в плані А-1- житловий будинок (глиновальк.), відносяться: К- колодязь (б.к.),. 1-3 огорожа (мет. Дерево), 4 хвіртка (дерево), згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 липня 2010 року за номером витягу 26811349 та реєстраційним номером 30979172.

На підставі даного договору 13.09.2010 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на вказаний житловий будинок у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27298563 від 13.09.2010 року.

Також із долученого до матеріалів справи технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, АДРЕСА_1 (Інвентаризаційна справа № 30703), який виготовлено на замовлення ОСОБА_2 , виготовленого 29.06.2010 року, в характеристиці вказаного будинку, окрім іншого зазначено колодязь із бетонних кілець площею 4.5 м.кв.

Із Довідки № 225 від 18.09.2023 року, виданої Щирецькою селищною радою гр. ОСОБА_6 вбачається, що згідно земельно-облікових документів Ширецької селишної рали за гр. ОСОБА_2 числиться земельна ділянка загальною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 .

Також адвокатом Волошин Т. В. долучено копію Звіту про незалежну оцінку майна: Колодязь (літ. К), що входить до складу домоволодіння, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_7 26.09.2023 року, згідно Висновку якого вартість такого становить 8 456,00 грн.

Щодо первісних позовних вимог про визнання договору недійсним, то суд зазначає наступне:

порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимога позивача за первісним позовом про визнання договору недійсним в частині, яка стосується спірного об`єкта нерухомого майна (колодязя) не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Позивач за первісним позовом висунув вимоги щодо визнання пункту 1.2 договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З. від 23.08.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1616, частково недійсним, а саме частини речення: «К-колодязь (б.к.)…», зазначені вимоги обґрунтовані тим, що вказане положення договору, на думку позивача, порушує його права та законні інтереси, а також не відповідає фактичним обставинам щодо належності колодязя.

Однак дослідивши докази в їх сукупності, суд звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування визнання пункту договору, або інших правочинів недійсними щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

ОСОБА_1 позовної вимоги про витребування спірного майна не пред`явив. Натомість первісні позовні вимоги про визнання пункту договору недійсним є неефективним способом захисту, адже такий спір має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог про визнання пункту договору недійсним.

Щодо зустрічних позовних вимог то суд про визнання права власності, то суд зазначає наступне:

згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У цьому випадку суд приходить до висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на те, що обраний позивачем за зустрічним позовом про визнання права власності не відповідає належному способу захисту, з урахуванням наявності зареєстрованого державою права власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна колодязь, визнання права власності на об`єкт, який вже перебуває у власності особи, є недоцільним.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із суті та змісту заявлених вимог первісного позову та зустрічного позову, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи обраний сторонами спосіб захисту своїх прав, які не відповідають характеру спірних правовідносин, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що такі задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 387, 392 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Куспись Євгеній Адамович до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Волошин Тарас Володимирович до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 04.04.2025 року.

СуддяІ. І. Мельничук