Номер провадження: 22-ц/813/2548/25
Справа № 509/1309/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого: Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач Військова частина НОМЕР_1 ,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року у складі судді Сегеди О.М.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідно до акту прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка Дальник 7 від 25 квітня 2007 року, військове містечко Дальник НОМЕР_2 було передано Військовій частині НОМЕР_1 .

Зазначив, що відповідачу, як військовослужбовцю Збройних Сил України, належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08 червня 2000 року квартира АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Договір про надання комунальних послуг з ОСОБА_1 не укладався, але він разом з членами своєї сім`ї проживав у квартирі АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 км АДРЕСА_4 та споживали комунальні послуги. Оскільки відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 ) та є споживачем житлово-комунальних послуг, що надає Військова частина НОМЕР_1 , то він як споживач зобов`язаний щомісячно вносити плату за надані послуги згідно зі встановленим тарифом, що розраховується на 12 місяців. Проте відповідач не виконує свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 01 грудня 2023 року має заборгованість у розмірі 81372,38 грн., що свідчить про невиконання споживачем зобов`язань по сплаті наданих житлово-комунальних послуг та порушення прав Військової частини НОМЕР_1 . Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за за житлово-комунальні послуги в розмірі 81372,38 грн. та понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що з розрахунку неможливо зрозуміти за які саме послуги не сплачено, оскільки не надано деталізацію інформації щодо складових плати у розрахунку, а також просив застосувати строки позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 52959 гривень 85 копійок та судовий збір у розмірі 1576 гривень 58 копійок. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог. При цьому, суд також дійшов висновку, що у стягненні заборгованості, яка виникла з 2016 року по 02 квітня 2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з 02 квітня 2017 року по жовтень 2023 року включно припадає на час дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року та на період дії Закону України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини». Так як позов був поданий 04 березня 2024 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та Закону України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», за яким перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, тому, заборгованість в сумі 71628,22 грн., яка виникла з 02 квітня 2017 року по жовтень 2023 року підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою цього ж суду від 23 вересня 2024 року виправлено описку в рішенні Малиновського районного суду м.Одеси 10 вересня 2024 року, а саме у резолютивній частині рішення:

- вважати правильною суму заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій «71628 гривень 22 копійки», замість неправильної суми: «52959 гривень 85 копійок».

- вважати правильною суму судового збору «2132 гривні 32 копійки», замість неправильної суми «1576 гривень 58 копійок».

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить суд змінити рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року в частині застосування строку позовної давності та визначення суми заборгованості, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі 81372,38 грн. та сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неправильно було застосовано приписи ст.264 ЦПК України. Зокрема, оскільки заборгованість за житлово комунальні послуги нараховувалися позивачем щомісячно, то перебіг позовної давності слід обраховувати від кожного місячного платежу. Відповідач частково сплачував заборгованість за комунальні послуги, тому вчиненням таких дій відбулося переривання строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у якості доказів на підтвердження надання комунальних послуг будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 , позивачем надано лише Акт прийому-передачі від 25.04.2007 казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , яке передається військовій частині НОМЕР_1 , в якому, крім іншого, міститься Опис №1 казармено-житлового фонду військового містечка N? НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , який здається військовій частині НОМЕР_4 . У вказаному описі присутні такі найменування, як «Житловий будинок 1953 року побудови» та «Житловий будинок 1954 року побудови». Водночас, жодних об?єктивних даних, що до складу переданого відповідачу казармено-житловий фонду входив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , вказаний вище акт не містить. В матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази передачі в управління та прийняття управління позивачем житлового будинку, розташованого за алресою: АДРЕСА_2 та відповідно відсутні докази, що Військова частина НОМЕР_1 є надавцем комунальних послуг у вказаному будинку. Є незрозумілим, яким чином суд першої інстанції зробив висновок що позивач забезпечує комунальними послугами, а саме електричною енергією та водопостачанням квартиру АДРЕСА_7 за відсутності будь-яких доказів на підтвердження таких обставин.

Доводи скарги також мотивовані тим, що діючим законодавством встановлено, що споживач має право знати, які норми споживання електричної енергії та водопостачання, у разі відсутності газового лічильника існують станом на час надання йому послуги з постачання. Таке право постачальник (виконавець) забезпечує, зокрема, вказуючи відповідну норму у платіжному документі. Натомість наданий позивачем у якості доказу наявності заборгованості Розрахунок нарахування плати за користування комунальними послугами ОСОБА_1 не містить ціну/тариф, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання відповідної послуги та іншу інформацію, передбачену діючим законодавством.

Крім того, скаржником також зазначено, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги встановив, що квартира АДРЕСА_7 належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2000 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Однак незважаюче на вищевикладене, позивач пред`явив вимоги лише до нього ОСОБА_1 , в той час як вирішення зазначеного спору може вплинути на обсяг прав та обов`язків інших співвласників.

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги від сторін не надходили, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без виклику учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 368, ч.1 369 ЦПК України).

3. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, що підтверджується довідкою з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснює діяльність у сфері оборони (а.с. 18-19).

25 квітня 2007 року на підставі вимог Директиви Міністра оборони ЗСУ від 27 липня 2006 року №Д332/1/010, наказів командира військової частини НОМЕР_5 від 19 серпня 2006 року №026 та №028, військова частина НОМЕР_3 здала, а військова частина НОМЕР_1 прийняла казармено-житловий фонд, комунальні споруди і обладнання, тощо, що підтверджується актом прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка Дальник 7 від 25 квітня 2007 року, військове містечко Дальник НОМЕР_2 було передано Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 15-16, 17).

Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 20 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 , з 03 липня 1989 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 25).

Квартира АДРЕСА_7 належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2000 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 9).

16 червня 2000 року право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_7 було зареєстровано в реєстровій книзі Овідіопольського БТІ №3 за реєстровим №423 (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 забезпечує комунальними послугами, а саме електричною енергією та водопостачанням квартиру АДРЕСА_7 .

Відповідно до розрахунку нарахування і оплати абонентом ОСОБА_1 заборгованість відповідача за спожиті комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_6 , складає 81372,38 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає терміни, які вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Аналіз змісту цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08 жовтня 1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п. 1 ч. 2 ст. 7, п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з:

- плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;

- плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 не надано власного розрахунку нарахувань за послугу з постачання комунальних послуг та не спростовано правильність таких нарахувань, здійснених позивачем.

Матеріали справи також не містять актів-претензій про неналежне надання або ненадання послуг, які б підтверджували твердження відповідача про здійснення розрахунків за ненадані послуги, а тому споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача (відповідача) від оплати послуг у повному обсязі. Адже, позивач не може самостійно припинити надавати послуги відповідачу з теплопостачання з тієї причини, що відключення квартири відповідача від системи теплопостачання неможливе без проникнення в саму квартиру.

Вказана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів КГС від 21 квітня 2020 у справі № 910/7968/19.

З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених вимог.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 43-45).

Так, відповідно до діючого законодавства України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Згідно із положеннями статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. ст. 257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 стосується заборгованості, що утворилася у період з грудня 2016 року по жовтень 2023 року та складає 81372,38 грн.

Водночас, із вказаними вимогами, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду 04 березня 2024 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020року № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020року № 1236 «…з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15 грудня 2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 року, постановою від 09 грудня 2020 року №1236 продовжено дію до 30 квітня 2023 року. Постановою від 27 квітня 2023року №383 продовжено дію до 30 червня 2023 року.

Отже, карантин в Україні безперервно встановлено з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Крім того, Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024року було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: « У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX,перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже, до вимог позивача строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та у період дії воєнного стану в Україні, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

Сплив строків до набрання чинності Законом №540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2017 року, не є продовженими.

Встановлено, що платежі відповідачем за послуги позивача у спірний період здійснювалися не в повному обсязі.

З цього вбачається, що позовна давність по заборгованості з 2016 року по 02 квітня 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється, а тому у стягненні заборгованості, яка виникла з 2016 року по 02 квітня 2017 року суд вірно відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, судом також вірно враховано, що сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з 02 квітня 2017 року по жовтень 2023 року включно припадає на час дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року та на період дії Закону України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини».

Враховуючи, що позов був поданий 04 березня 2024 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та Закону України від 8 листопада 2023року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», за яким перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Звертаючись до суду із даною апеляційною скаргою, Військова частина НОМЕР_1 просить суд змінити рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року лише в частині застосування строку позовної давності та визначення суми заборгованості, оскільки судом неправильно було застосовано приписи ст.264 ЦПК України, а саме, як зазначає скаржник оскільки заборгованість за житлово комунальні послуги нараховувалися позивачем щомісячно, то перебіг позовної давності слід обраховувати від кожного місячного платежу. На думку скаржника, відповідач частково сплачував заборгованість за комунальні послуги, тому вчиненням таких дій відбулося переривання строку позовної давності.

Проте, вказані доводи скаржника є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у постанові від 23 грудня 2020 року Верховний Суд по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 є неспроможними і висновків суду в цій частині не спростовують, у зв`язку із чим, з відповідача слід стягнути заборгованість, яка виникла лише з 02 квітня 2017 року по жовтень 2023 року.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що частково задовольняючи позовні вимоги суд не звернув уваги на те, що квартира АДРЕСА_7 належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2000 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в той час як, позовні вимоги пред`явлені лише до одного із співвласників, а саме ОСОБА_1 .

У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приймаючи до уваги, що позивачем пред`явлено позов не до всіх співвласників квартири АДРЕСА_7 , по якій стягнуто заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків, а суд першої інстанції при вирішенні спору не залучив до участі у справі всіх відповідачів, тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 повної суми заборгованості у розмірі 71628,22 грн.

Отже, з урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі14325,64 грн. (71628,22 грн. : 5 осіб (співвласників) = 14325,64 грн.).

Твердження апелянта про неналежність розрахунку заборгованості за надані послуги поданого позивачем є безпідставним, оскільки свого розрахунку апелянтом не надано як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції. Жодних актів-претензій про ненадання чи часткове ненадання послуг з утримання квартири з боку відповідача на адресу позивача не надходило.

В доданому розрахунку нарахування плати за користування комунальними послугами, відображені всі здійснені відповідачем за спірний період оплати (при їх наявності) та, відповідно сума, що підлягає оплаті з боку відповідача - заборгованість за надані послуги. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви не суперечить положенням цивільного процесуального законодавства України, адже нормами ЦПК не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості.

Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач здійснював періодичі щомісячні платежі, що свідчить про фактичне визнання заборгованості за надані позтивачем послуги.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 є частково доведеною, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково або змінює рішення і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить із такого розрахунку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 4542,00 грн., а апеляційну скаргу було задоволено на 80%, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3633,60 грн. (4542,00 грн. х 80% = 3633,60 грн.) судового збору.

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2024 року змінити, ухвалити нове.

Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій задовльнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі14325 (чотирнадцять тисяч триста двадцять п`ять) гривень, 64 копійок.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістьсот тридцять три) гривень, 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева