КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 367/12091/24

провадження номер № 22-ц/824/5851/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2024 року у складі судді Кухленка Д.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів авансу, пені та моральної шкоди за договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь: грошові кошти неповернутого авансового платежу за договором №2193К від 09 грудня 2023 року у розмірі 141 287 грн 00 коп.; матеріальні збитки, як різницю втраченої вартості неповернутого авансу у гривні до долара США на 02 вересня 2024 року, у розмірі 17 377 грн 00 коп.; пеню згідно розрахунку у розмірі 91 757 грн 71 коп.; моральну шкоду у розмірі 15 000 грн 00 коп.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду.

03 грудня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 від 02 грудня 2024 року про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою судді першої інстанції від 10 грудня 2024 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддею не враховано та не надано оцінки тому, що Закон України«Про захист прав споживачів» не містить вичерпного переліку порушень прав споживачів. Відповідно до ст.10 цього Закону, споживач має право на захист у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), що було детально з посиланням на докази викладено у позові.

Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про необхідність сплати судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, оскільки згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позови, пов`язані з порушенням їх прав. Відшкодування моральної шкоди є похідним відшкодуванням за порушення прав споживачів, і вимога сплатити судовий збір є незаконною.

Також зазначає, що суддею першої інстанції при постановленні ухвали від 25 листопада 2024 року про залишення позовної заяви без руху зазначено, що виявленими недоліками встановлено те, що у позовній заяві були відсутні відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Однак зазначені недоліки ним було усунуто.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суддя першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь: грошові кошти неповернутого авансового платежу за договором №2193К від 09 грудня 2023 року у розмірі 141 287 грн 00 коп.; матеріальні збитки, як різницю втраченої вартості неповернутого авансу у гривні до долара США на 02 вересня 2024 року, у розмірі 17 377 грн 00 коп.; пеню згідно розрахунку у розмірі 91 757 грн 71 коп.; моральну шкоду у розмірі 15 000 грн 00 коп.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суддя першої інстанції виходив із того, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме:

у позовній заяві ОСОБА_1 , у порушення вимог Закону, не зазначив відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача;

позивач, вважаючи себе споживачем, не обґрунтував заявлені позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів» та не зазначив про те, яке право його порушено (ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»);

оскільки у позові ставиться вимога майнового характеру (про стягнення моральної шкоди), а спеціальний закон не звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди, тому розмір судовому збору, який підлягає сплаті за дану вимогу складає 1211 грн 20 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу). З огляду на викладене, суддя дійшов висновку, що позивачу необхідно доплатити судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у вказаному розмірі.

З наявної у справі довідки про доставку електронного листа вбачається, що вказану ухвалу судді від 25 листопада 2024 року позивач отримав на зазначену ним електронну адресу 02 грудня 2024 року.

03 грудня 2024 року, тобто у строк, встановлений в ухвалі судді першої інстанції від 25 листопада 2024 року, ОСОБА_1 подав до суду заяву про усунення недоліків від 02 грудня 2024 року, до якої долучив уточнений позов від 02 грудня 2024 року (а.с.83-94).

У заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначив, що йому невідомо про реєстрацію відповідача у електронному суді. Також позивач вказав, що суддею не враховано та не надано оцінки тому, що ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує на підстави, які вважаються безумовним порушенням, але не є вичерпним переліком порушень прав споживачів, про що свідчить ч.1 цієї статті Закону, а саме, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів. Статтею 10 цього Закону чітко вказується на один із випадків порушення та способу захисту споживачів «Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг)», про що ним детально викладено у позові. Суддею не враховано, що позивачем на підтвердження позовних вимог додані докази порушення його прав як споживача. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що суддею не враховано ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом, згідно з якою встановлено, що судовий збір не справляється за позовними вимогами, які пов`язані з порушенням прав споживачів. Відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою, за порушене майнове право споживача щодо отримання товару належної якості, та виконання умов договору згідно встановлених істотних умов у ньому.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддя першої інстанції дійшов висновку, що недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі від 25 листопада 2024 року, позивачем в повному обсязі не усунуті, а саме, позивачем не сплачено судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 1211 грн 20 коп.

Проте з вказаним висновком судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з пунктом 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У ст.5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленого ст.5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що 09 грудня 2023 року між ФОП ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу меблів №2193К, за умовами якого продавець зобов`язався за замовленням покупця виготовити та встановити замовлені ним меблі, надалі товар, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених договорі.

Однак продавець не виготовив згідно ескізного проекту та специфікації і не поставив товар, не виконав умови договору та прострочив виконання зобов`язання щодо строків поставки товару, унаслідок чого позивачу завдано моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування (ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо установлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, крім норм ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки спір у цій справі безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, і позивач заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу меблів.

За таких обставин, висновок судді першої інстанції про відсутність у позивача передбаченої ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» пільги зі сплати судового збору за подання позову в частині відшкодування моральної шкоди є помилковим.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 761/736/20 (провадження № 61-8647св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-10585св20), від 07 лютого 2024 року у справі №757/1758/23-ц (провадження №61-16464св23).

Суддя першої інстанції на зазначені вище обставини, вимоги закону та правові висновки Верховного Суду належної уваги не звернув, внаслідок чого помилково визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції від 10 грудня 2024року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому вона відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: