ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/367/25

Головуючий у першій інстанції Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/642/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Козелецький відділ державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів та заміну (зменшення) розміру аліментів.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , в якому просив:

- звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, починаючи з 24 лютого 2022 року і по день ухвалення судового рішення, яка утворилася по виконавчому листу № 523/15795/13 від 13 листопада 2013 року, отриманому ОСОБА_2 02 грудня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2013 року і до повноліття сина, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зменшити розмір аліментів, встановлений рішенням Суворовського районного суду м. Одеси № 523/15795/13 від 13 листопада 2013 року, з 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця на 1/10 частину, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заявлені вимоги мотивовано тим, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2013 року і до повноліття сина. 18 грудня 2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 41237323. Станом на січень 2015 року сімейний стан та стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився внаслідок участі в бойових діях, що стало підставою для звернення з вимогою про зменшення розміру аліментів у порядку ст. 192 СК України. Позивач посилався на те, що внаслідок помилкового нарахування аліментів на суму коштів, які не підлягають обчисленню при визначенні бази доходу для стягнення аліментів, станом на червень 2024 року, утворилась заборгованість зі сплати аліментів у сумі 182 318,25 грн, що не відповідає нормам закону, обставинам справи та матеріалам виконавчого провадження. ОСОБА_1 не погоджується з розміром заборгованості і вважає, що кожен з відповідачів окремо припустився порушення його прав.

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів та заміну (зменшення) розміру аліментів в частині позовних вимог до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів та заміну (зменшення) розміру аліментів, передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Суворовського районного суду м. Одеси.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неврахування альтернативної підсудності, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу для продовження судового розгляду до Козелецького районного суду Чернігівської області.

За доводами апеляційної скарги поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач звернувся з цим позовом в порядку ст. 192 СК України внаслідок погіршення стану його здоров`я через участь у бойових діях, об`єднавши дві позовні вимоги,

Отже, позовна заява містить дві заявлені вимоги до двох різних відповідачів, тобто до ОСОБА_2 та Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. ОСОБА_1 , користуючись правом на альтернативну підсудність, звернувся з цим позовом саме до Козелецького районного суду Чернігівської області за місцем знаходження юридичної особи, яка виконує судове рішення, проте суду першої інстанції помилково направив справу з об`єднаними позовними вимогами до іншого суду.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи у встановлений судом строк не надходив.

У судове засідання апеляційного суду, призначене на 15 год. 00 хв 01 квітня 2025 року учасники справи або їх представники не з`явилися.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не погоджується з діями державного виконавця щодо нарахування певного розміру аліментів, тобто оскаржує дії державного виконавця під час виконання судового рішення, отже спір підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» шляхом подання стороною виконавчого провадження скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Передаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Суворовського районного суду м. Одеси, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів та зменшення їх розміру стягнення пред`являються за місцем проживання чи місцезнаходження відповідача, тобто в порядку ст. 27 ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Частиною 1 ст. 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 2 цієї статті позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 15 ст. 28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцем знаходження одного з відповідачів за вибором позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Позивач, звернувшись з цим позовом до Козелецького районного суду Чернігівської області, відповідачами визначив ОСОБА_2 та Козелецький відділ державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Заявленими вимогами є:

- звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за виконавчим листом № 523/15795/12, починаючи з 24 лютого 2022 року і по день ухвалення судового рішення, через помилкове нарахування аліментів на суму коштів, які не підлягають обчисленню при визначенні бази доходу для стягнення аліментів, станом на червень 2024 року;

- зменшення розміру аліментів, які ОСОБА_1 сплачує за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси № 523/15795/13 від 13 листопада 2013 року, з 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця на 1/10 частину, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, з огляду на положення ч. 2 ст. 197 СК України, якими визначено, що саме за позовом (а не скаргою в порядку виконання судового рішення) платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, ОСОБА_1 обґрунтовано звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу мотивів позовної заяви і зазначив, що оскільки позивач не погоджується з діями державного виконавця щодо нарахування певного розміру аліментів, тобто фактично оскаржує його дії під час виконання судового рішення, слід відмовити у відкритті провадження у справі в частині вимог до ВДВС. Районний суд залишив поза увагою те, що позовною вимогою ОСОБА_1 є не визначення іншого розміру заборгованості по аліментах (тобто зменшення цього розміру), а повне звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась, починаючи з 24 лютого 2022 року і по день ухвалення судового рішення, що відповідно до положень ч. 2 ст. 197 СК України вирішується лише в порядку позовного провадження.

Питання належності відповідачів та правильності обґрунтування позову на стадії відкриття провадження судом не перевіряються. Аналіз та оцінка доводам позову здійснюється за підсумком розгляду справи і може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог через неналежність відповідача або неправильно обраний спосіб захисту.

За інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () є Чернігівська область, Чернігівський район, смт Козелець, вул. Соборності, буд. 30А, що адміністративно-територіально відноситься до підсудності Козелецького районного суду Чернігівської області.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 вважає порушеними свої права платника аліментів двома відповідачами ОСОБА_2 та Козелецьким відділом державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Отже, колегія суддів вважає що, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції в повній мірі не проаналізував зміст поданої ОСОБА_1 позовної заяви в частині вимог про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів, не встановив характер спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження в частині вимог до ВДВС, вважаючи заявлені вимоги такими, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (позовного провадження).

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 просив також зменшити розмір аліментів, встановлений рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року з 1/4 до 1/10 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, які стягують з нього на користь ОСОБА_2 , оскільки станом на січень 2025 року стан здоров`я позивача погіршився внаслідок участі в бойових діях.

Отже, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду за місцем знаходження одного з відповідачів, скориставшись при цьому правом, передбаченим ч. 15 ст. 28 ЦПК України, тому висновки суду першої інстанції як про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог до Козелецького відділу державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, так і про передачу позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Суворовського районного суду м. Одеси, є передчасними і суперечать нормам цивільно-процесуального законодавства.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції належить скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 квітня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко