КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/356/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року (суддя Остапчук Т.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Територіального управління Державного Бюро Розслідування у м. Києві, Головного управління національної поліції в місті Києві, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої неправомірною, протиправною протизаконною бездіяльністю органів державної влади,

встановив:

у квітні 2022 року позивачі звернулись до суду з позовом про стягнення з Держави Україна в особі відповідачів у солідарному порядку, шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральної шкоди у розмірі 1 120 000грн та матеріальної шкоди у розмірі 25 000грн, а всього - 1 135 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що за наслідками розгляду скарг на дії та бездіяльність відповідачів, поданих у порядку КПК України, ухвалами слідчих суддів відповідачів було зобов`язано розглянути належним чином їх клопотання, подані під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000227.

Позивачі вважали, що органом досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні вчиняються протиправні дії, які полягають в спробах закрити кримінальне провадження без проведення в ньому будь-яких слідчих дій. При цьому, орган прокуратури, що здійснював процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні, належним чином не відреагував на незаконні процесуальні рішення слідчого.

Позивачі стверджували, що ОСОБА_1 було необґрунтовано відмовлено у визнанні потерпілою в цьому кримінальному провадженні.

Крім цього, позивачі вважали, що органи досудового розслідування, які є відповідачами, та органи прокуратури не виконували вимоги ст. 214 КПК України, які полягали у невнесенні або несвоєчасному внесенні відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування.

Позивачі зазначали, що невиконаними залишились ухвали слідчих суддів Печерського та Шевченківського районних судів міста Києва: від 16 березня 2021 року у

справі № 757/11449/21-к; від 12 травня 2021 року у справі № 757/23836/21-к; від 18 травня 2021 року у справі № 757/23831/21-к; від 8 червня 2021 року у справі № 757/29129/21-к; від 28 вересня 2021 року у справі № 757/37490/21-к; від 27 серпня 2021 року у справі № 761/44589/21-к, постановлені за наслідками оскарження дій та бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні № 0000227, а також 10 інших ухвал слідчих суддів, постановлених у рамках досудових розслідувань в інших кримінальних провадженнях.

Позивачі обґрунтовували включення ДКС України до переліку відповідачів тим, що саме з його рахунків списуються кошти на відшкодування шкоди, завданої іншими відповідачами.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачі посилались на рішення ЄСПЛ «Штефан проти України», у якому потерпілим було присуджено компенсацію у розмірі 2 000 євро за кожне невиконане чи неналежно виконане судове рішення. Отже, враховуючи курс євро до гривні (1:35) та кількість невиконаних судових рішень (16), позивачі просили відшкодувати їм моральну шкоду у розмірі 1 120 000грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 8 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи та порушення норм матеріального права.

Позивачі вважають, що суд першої інстанції безпідставно та самовільно змінив предмет позову та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, піддавшись тиску з боку відповідачів.

Позивачі стверджують, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи для визначення розміру моральної та матеріальної шкоди, нанесеної їм з боку відповідачів. При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою і їх посилання на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Штефан проти України».

Також позивачі зазначають, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не встановив факт виконання чи невиконання вказаних у позовній заяві ухвал слідчих суддів, а також причин їх невиконання.

Крім цього, позивачі стверджують, що між незаконними діями відповідачів та заподіяною шкодою наявний причинно-наслідковий зв`язок, а саме факт неправомірності та протизаконності таких дій є очевидними та не потребує доведення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Територіального управління Державного бюро розслідування у місті Києві - Ковальова А.Г. заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, вважає, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами як сам факт протиправності дій посадових осіб ТУ ДБР у місті Києві під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000227, так і факт наявності шкоди та причино-наслідкового зв`язку між ними. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосуються невиконання ухвал слідчих суддів, тому є необґрунтованими, логічно не доведеними та передчасними, оскільки ухвала слідчого судді, постановлена за результатами розгляду скарги, поданої в порядку ст. 303 КПК України, є наслідком судового контролю з боку слідчого судді під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадження, а відтак не є безумовним доказом неправомірності процесуальних дій та рішень посадової особи в розумінні ст. 1174 ЦК України. При цьому, сама по собі незгода позивачів з процесуальними рішеннями посадових осіб відповідачів та їх оскарження у встановленому законом порядку, не свідчить про наявність правових підстав для

відшкодування моральної шкоди.

Представник ТУ ДБР у місті Києві вказує, що усі перелічені позивачами ухвали були належним чином виконані. Разом з цим позивачі помилково ототожнюють зобов`язання слідчим суддею слідчого розглянути певне клопотання у кримінальному провадженні і задоволення такого клопотання.

Також представник ТУ ДБР у місті Києві зазначає, що позивачі не надали суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їм моральної шкоди та розрахунку розміру такої шкоди. При цьому, висновок експертизи від 26 грудня 2018 року, доданий до матеріалів справи, не стосується даної справи, а проведений в межах іншої справи № 761/21498/17 та містить у собі оцінку дій посадових осіб НАБ України, СБ України та Генеральної прокуратури України, а не ТУ ДБР у місті Києві.

Представник Офісу Генерального прокурора - Плясун Г.С. у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, посилаючись на її необґрунтованість та стверджує, що доводи позивачів про невиконання ухвал слідчих суддів не відповідають дійсності, так як всі перелічені ухвали були належним чином виконані, після чого 31 серпня 2021 року за результатами досудового розслідування, слідчий прийняв обґрунтоване процесуальне рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Також, представник Офісу Генерального прокурора вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивачів про призначення судової експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди, оскільки останніми не було вказано, за який саме період часу вони просять здійснити відшкодування моральної шкоди, що унеможливлює проведення судовим експертом відповідних розрахунків. При цьому самі питання до експерта були сформульовані у вигляді категоричних тверджень та містили питання права, що не можуть бути предметом судово-психологічної експертизи.

Крім цього, представник Офісу Генерального прокурора зазначає, що позивачі не надали суду жодних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної відповідачами шкоди (як моральної, так і матеріальної), протиправності дій чи бездіяльності відповідачів та причино-наслідкового зв`язку між ними.

Представник Офісу Генерального прокурора вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що права позивачів, порушені невнесенням слідчим відомостей до ЄРДР та не розглядом клопотань, були поновлені ухвалами слідчих суддів, що, з врахуванням обставин даної справи, є достатньою сатисфакцією.

Представник ГУ НП України у м. Києві - Лисенко В.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі належними та допустимими доказами не довели факт завдання їм майнової чи моральної шкоди, внаслідок невнесення слідчим ТУ ДБР у місті Києві відомостей до ЄРДР та не розгляду клопотань позивачів. Сам факт того, що ухвалами слідчих суддів слідчого зобов`язано внести відомості до ЄРДР та розглянути клопотання, не доводять ні факту заподіяння позивачам моральної шкоди, ні наявності її взаємозв`язку з діями чи бездіяльністю слідчого. При цьому порушені права позивачів були відновленні у передбачений КПК України спосіб, ухвалами слідчих суддів, що є достатньою сатисфакцією з урахуванням обставин цієї справи.

Схожий за своїм змістом відзив було подано і представником ГУ НП України у м. Києві - Ковальчуком І.В.

Відповідачі Головне управління національної поліції в місті Києві, Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до

їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.234, 235 т.10), явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які апеляційну скаргу підтримали, представників Київської міської прокуратури - Котляр Т.М., ТУ ДБР в м. Києві - Ковальової А.Г., Офісу Генерального прокурора - Плясун Г.С. та Кутєпова О.Є. , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі № 757/11449/21-к частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано уповноважену особу Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 1 березня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявниці витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (с.с.6 т.1).

На підставі вказаної ухвали слідчого судді, яка 24 березня 2021 року надійшла до Київської міської прокуратури, 2 квітня 2021 року прокурором відділу Київської міської прокуратури внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000227 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 396 КК України (с.с.8 т.1).

Прокурором визначена підслідність даного кримінального провадження за слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі № 757/23836/21-к частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано уповноважену особу Київської міської прокуратури у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 року розглянути клопотання ОСОБА_1 від 28 квітня 2021 року згідно статті 220 КПК України, в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити належним чином заявника (с.с.9 т.1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року у справі № 757/23831/21-к задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано прокурора у кримінальному провадженні № 0000227 розглянути відповідно до вимог статті 220 КПК України клопотання ОСОБА_1 від 28 квітня 2021 року, про що повідомити заявницю (с.с.10 т.1).

26 травня 2021 року слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) ТУ ДБР у м. Києві Назаренком А.В. було розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 28 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 396 КК України, та винесено постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 у залученні в якості потерпілої у даному кримінальному провадженні (с.с.219-220 т.1).

Листом від 26 травня 2021 року за вих. № 10843-21/11-02-204/21 ОСОБА_1 було повідомлено, що у вказаному провадженні вона має статус заявника, таким чином її клопотання про залучення в якості потерпілої у кримінальному провадженні, ознайомлення з матеріалами провадження в порядку ст. 221 Кримінального процесуального кодексу України, проведення слідчих дій, вручення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого та з інших питань, не підлягають розгляду та не можуть бути задоволені у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не входить до переліку

учасників кримінального провадження, які мають право заявляти клопотання про проведення процесуальних дій, визначеного ст. 220 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 8 червня 2021 року у справі № 757/29129/21-к, у якій виправлено описку ухвалою від 10 вересня 2021 року, задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у місті Києві або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000227, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 31 травня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000227, у порядку та строк, передбачений статтею 220 КПК України, про результати розгляду проінформувати ОСОБА_1 у відповідності до статті 220 КПК України (с.с.12 т.1).

Судом встановлено, що ухвала про виправлення описки в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 8 червня 2021 року, яка стосувалася номеру кримінального провадження, надійшла до ТУ ДБР у місті Києві 24 вересня 2021 року, тобто після закриття кримінального провадження, тому не була виконана.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року у справі № 757/44589/21-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноваженого слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, розглянути у відповідності до вимог статті 220 КПК України клопотання № 1/2 від 10 серпня 2021 року, № 3 від 10 серпня 2021 року, № 4 від 10 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000227, про що повідомити заявників (с.с.15 т.1).

Судом встановлено, що клопотання за № 1/2 та за № 4 від 10 серпня 2021 року надішли до ТУ ДБР у м. Києві та зареєстровані 4 вересня 2021 року. Клопотання за № 3 від 10 серпня 2021 року до ТУДБР у м. Києві не надходило.

Постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) ТУ ДБР у м. Києві Назаренка А.В. від 31 серпня 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000227 від 2 квітня 2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 396 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення за пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України (с.с.221-222 т.1).

Судом встановлено, що листами від 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що 31 серпня 2021 року кримінальне провадження за № 0000227 від 2 квітня 2021 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тому клопотання за № 1/2 та за № 4 від 10 серпня 2021 року розгляду не підлягають.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року у справі № 757/37490/21-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого першого відділу СВ (з дислокацією у м. Києві) ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Назаренка А.В. від 26 травня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про визнання потерпілою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 року. Зобов`язано компетентних посадових осіб ТУ ДБР у місті Києві розглянути клопотання ОСОБА_1 від 28 квітня 2021 року в рамках кримінального провадження за № 0000227 від 2 квітня 2021 року відповідно до ст. 55 КПК України (с.с.14 т.1).

2 листопада 2021 року до ТУ ДБР у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 про виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року, на що листом від 5 листопада 2021 року заявницю було повідомлено, що 31 серпня 2021 року кримінальне провадження закрито.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у справі № 757/49764/21-к скасовано постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) ТУ ДБР у м. Києві від 31 серпня 2021 року про закриття кримінального провадження за № 0000227 від 2 квітня 2021 року.

Матеріали справи не містять доказів направлення зазначеної ухвали для виконання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2022 року у справі № 761/16693/22 зобов`язано слідчого ТУ ДБР у м. Києві, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000227, розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 15 серпня 2022 року.

Листом від 20 жовтня 2022 року ОСОБА_2 повідомлено про неможливість виконання зазначеної ухвали суду у зв`язку із закриття кримінального провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року у справі № 761/17937/22 зобов`язано слідчого ТУ ДБР у м. Києві, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження за № 0000227, розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за № 12, 13.

Листом від 22 вересня 2022 року позивачів повідомлено про неможливість розгляду зазначених клопотань у зв`язку із закриттям кримінального провадження 31 серпня 2021 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі № 761/19190/22 зобов`язано уповноваженого слідчого ТУ ДБР у м. Києві у кримінальному провадженні № 0000227 розглянути у порядку ст. 220 Кримінального процесуального кодексу України клопотання № 14 від 5 вересня 2022 року та № 15, № 16 від 12 вересня 2022 року, подані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Листом від 22 вересня 2022 року позивачів було повідомлено про неможливість розгляду клопотань № 15 та № 16 від 11 вересня 2022 року, у зв`язку із закриттям кримінального провадження 31 серпня 2021 року.

Листом від 28 вересня 2022 року позивачів було повідомлено про неможливість розгляду клопотання № 14 від 4 вересня 2022 року, у зв`язку із закриттям кримінального провадження 31 серпня 2021 року.

Листом від 10 лютого 2023 року, на виконання ухвали суду у справі № 761/19190/22, що надійшла та зареєстрована 19 січня 2023 року за вх. № 1701-23/к, позивачів було повідомлено про розгляд клопотань та надання відповідей на них.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року у справі № 761/3885/22 зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_2 , в якій повідомлено щодо обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364; ст. 111; ст. 442; ст. 256; ч. 4 ст. 28, ст. 396 Кримінального кодексу України, що отримана суб`єктом оскарження 24 січня 2022 року, розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Дана ухвала 26 серпня 2022 року Державним бюро розслідувань була надіслана до ТУ ДБР у м. Києві для організації виконання.

2 вересня 2022 року ОСОБА_2 направлено повідомлення про початок досудового розслідування разом із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у справі № 761/18347/22 зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, уповноваженого вносити відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, на підставі заяви ОСОБА_2 від 31 серпня 2022 року № 910/6, про вчинення кримінального правопорушення та

повідомити про це заявника, шляхом надання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Листом від 7 листопада 2022 року Шевченківський районний суд міста Києва було повідомлено про те, що згідно відомостей системи електронного документообігу заява ОСОБА_2 від 31 серпня 2022 року № 910/6 до ТУ ДБР у м. Києві не надходила.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року у справі № 761/12212/22 зобов`язано уповноважену особу (слідчого) Державного бюро розслідувань негайно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 30 червня 2022 року № 20-Г (№ 940-С), яка була отримана уповноваженою особою Державного бюро розслідувань, через електронне поштове відправлення 30 червня 2022 року.

Виконання даної ухвали покладено на Державне бюро розслідувань, а не на ТУ ДБР у м. Києві.

Також судом встановлено, що в Офісі Генерального прокурора перебували на розгляді клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.08.2021 (вх. ОГП № 190131-21 від 16.08.2021), які надійшли з Офісу Президента України та подані в порядку ст. 220 КГІК України про проведення необхідних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0000227.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, здійснювалось слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури.

Клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 10.08.2021 листом заступника начальника відділу Курила Д.М. від 26.08.2021 № 31/3/2-85730вих-22 направлено до Київської міської прокуратури для подальшого розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачами належними та допустимими доказами факту завдання їм майнової та моральної шкоди, внаслідок невнесення слідчим ТУ ДБР у м. Києві відомостей про вчинення кримінальних правопорушень за заявами ОСОБА_1 та не розглядом їх клопотань у кримінальному провадженні, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчого, прокурора та настанням тих негативних наслідків, на які вони посилались.

Також суд зазначив, що факт того, що ухвалами суду слідчого зобов`язано забезпечити внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявами позивачів, не доводить заподіяння їм шкоди та не підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, яка виразилася у не внесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, та настанням шкоди.

Суд вважав, що права позивачів були відновлені ухвалами слідчих суддів, що є достатньою сатисфакцією з врахуванням обставин справи.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на

відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових

осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

У постановах Верховного Суду 8 травня 2018 року у справі № 920/316/17, від 21 грудня 2018 у справі № 920/31/18 зазначено, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Причинний зв`язок у цьому випадку виражається у зв`язку протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок

моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок, як обов`язкова умова відповідальності за заподіяні збитки, полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (пункти 6.15, 6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 920/715/17).

Таким чином, у вирішенні спору про відшкодування шкоди в порядку статей 1173, 1174 ЦК України необхідно враховувати, що саме протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) відповідного органу чи його посадової особи є причиною завданої шкоди. Отже, між діями чи бездіяльністю та шкодою має бути прямий причинний зв`язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню. За відсутності такого зв`язку збитки не відшкодовуються.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі зазначали, що матеріальна та моральна шкода їм заподіяна невиконанням відповідачами ухвал слідчих суддів про зобов`язання здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 року та поновлення досудового розслідування після скасування постанови про закриття кримінального провадження.

Разом з цим, у позовній заяві не зазначено і під час судового розгляду не встановлено, у чому полягала завдана позивачам матеріальна шкода, а позивачами не надано суду жодного доказу у підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди, який вони визначили у 25 000грн, не наведено відповідного розрахунку.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди і доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За приписами статті 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволені клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин, надсилається їй.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 686/27885/19.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18 зазначено, що, вирішуючи спір, суди не врахували, що оскарження позивачем процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією.

Судом першої інстанції встановлено та зазначено у мотивувальній частині рішення, що ухвали слідчих суддів, прийняті за скаргами позивачів до 31 серпня 2021 року та які надійшли до ТУ ДБР у місті Києві до зазначеної дати, були виконанні, про що були повідомлені заявники.

Вказаний висновок суду підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення - постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акта чи відповідного клопотання.

Системний аналіз норм КПК України надає можливість визначити, що серед наслідків закінчення досудового розслідування є унеможливлення подальшого проведення слідчих (розшукових) дій (в тому числі негласних) та збирання доказів, а також припинення повноважень щодо постановлення процесуальних рішень і вчинення процесуальних дій суб`єктами досудового розслідування.

За обставинами даної справи кримінальне провадження № 0000227 від 2 квітня 2021 року було закрито постановою слідчого від 31 серпня 2021 року, про що ОСОБА_1 була повідомлена.

Отже, на момент звернення ОСОБА_1 до органу досудового розслідування із заявою-вимогою від 2 листопада 2021 року про виконання ухвал слідчих суддів, кримінальне провадження № 0000227 від 2 квітня 2021 року вже було закрито, а слідчий не мав повноважень на прийняття будь-яких процесуальних рішень за вказаними ухвалами.

Під час судового розгляду встановлено, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у справі № 757/49764/21-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві Назаренка А.В. від 31 серпня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000227 від 2 квітня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України; продовжено проведення досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження № 0000227 від 2 квітня 2021 року (с.с.65 т.1).

Однак суду не було надано належних та допустимих доказів, що зазначена ухвала судді була направлена до органу досудового розслідування для виконання, а під час апеляційного розгляду встановлено, що копія ухвали слідчого судді про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження була направлена Печерським районним судом міста Києва на електронну адресу ТУ ДБР у м. Києві лише 11 грудня 2024 року (с.с.6 т.11).

Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000227 від 2 квітня 2021 після його закриття слідчим 31 серпня 2021 року не проводилось, оскільки орган досудового розслідування не був обізнаний про існування судового рішення про скасування постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження і доказів на спростування даної обставини позивачами суду надано не було.

Разом з цим, саме по собі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та про відмову визнати ОСОБА_1 потерпілою не є достатнім для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту і не можуть бути беззаперечною підставою для відшкодування шкоди.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 336/5519/18 та від 12 квітня 2021 року в справі № 686/32005/19.

При цьому позивачами не зазначено у чому полягала завдана їм моральна шкода, а позивачі обмежилися посиланням рішення ЄСПЛ «Штефан проти України», у якому потерпілим було присуджено компенсацію у розмірі 2 000 євро за кожне невиконане чи неналежно виконане судове рішення.

Однак, під час розгляду даної справи не було встановлено обставин, за яких

Європейських суд з прав людини присудив компенсацію у зазначеній справі.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Такі докази під час розгляду справи судом першої інстанції позивачами надані не були, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування позивачам за рахунок держави моральної шкоди.

З приводу доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції самовільно та безпідставно змінив предмет позову та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи для визначення розміру моральної та матеріальної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2022 року позивачами було подано до суду заяву - доповнення № 1 до позовної заяви, у якій вони зазначали про наявність ще десятьох ухвал слідчих суддів, невиконання яких завдало їм матеріальної та моральної шкоди. При цьому, позивачі зазначили, що позовні вимоги ними не збільшуються, а залишаються такими, як зазначено у позові (с.с.59-64 т.1).

Також, у липні 2022 року позивачами було подано заяву № 1 про призначення судово-психологічної експертизи, на вирішення якої просили поставити питання щодо розміру завданої їм моральної шкоди внаслідок невиконання уповноваженими особами органу досудового розслідування та прокуратури ухвал слідчих суддів (с.с.138-139 т.1).

У жовтні 2022 року позивачами було подану заяву-клопотання № 3, у якій вони

збільшили позовні вимоги та розширили перелік ухвал слідчих суддів, які на їх думку, є невиконаними (с.с.129-131 т.4).

Ухвалами суду першої інстанції від 5 жовтня 2022 року, занесеними до протоколу судового засідання, клопотання позивачів про збільшення позовних вимог було залишено без розгляду, а також відмовлено у задоволенні їх клопотання про призначення судово-психологічної експертизи (с.с.133-135 т.4).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року протокольні ухвали Печерського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення експертизи та прийняття заяви про збільшення позовних вимог скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (с.с.187-190 т.5).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року у задоволенні клопотань позивачів про призначення судово-психологічної експертизи та прийняття заяви про збільшення позовних вимог відмовлено (с.с.119-120 т.8).

Зазначена ухвала суду позивачами оскаржена не була.

Частиною 1 статті 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Заявляючи клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, позивачі зазначали, що її проведення необхідне для з`ясування розміру моральної шкоди, яка була їм заподіяна протиправними діями відповідачів.

Разом з цим, позивачами не було наведено обґрунтування у чому полягала завдана їм моральна шкода, та якими доказами підтверджується заподіяння моральної шкоди, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для призначення судової експертизи для визначення розміру моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду позивачами не заявлялося клопотання про призначення судово-психологічної експертизи.

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 вказано, що встановивши, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факту заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю органу прокуратури та настанням шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Сам по собі факт того, що прийняте слідчим прокуратури процесуальне рішення про закриття кримінального провадження було скасовано судом, не свідчить про незаконність дій відповідача, оскільки постанова слідчого скасована з процесуальних підстав, цей факт не свідчить про заподіяння майнової та моральної шкоди позивачу, а також про причинний зв`язок із заподіяною майновою та моральною шкодою.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 зазначено, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового

характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, Верховний Суд виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, судом правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук