РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2025 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Грушковської Л.Ю.,

за участі секретаря Шпак А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Вінницькій області про ретельне виконання ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.12.2024 та стягнення шкоди на підставі постанови прокуратури від 04.12.2024,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даним позовом, в якому просив за навмисну сумлінну бездіяльність відповідачів стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 70000 грн. моральної шкоди на користь позивача.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що постановою Жмеринської окружної прокуратури скасовано незаконну постанову слідчого про закриття провадження по справі.

Ухвалою судді від 18.02.2025 відкрито провадження та призначено судове засідання.

Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області Ільяшова В.В. подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що позов не визнають та вважають його безпідставним та необґрунтованим з наступних причин. Основним критерієм для відшкодування шкоди відповідно до вимог цього Закону є незаконність дій вищезазначених органів. Позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано до матеріалів справи рішення уповноваженого органу що підтверджує незаконність дій відповідачів. Позивач просить, в зв`язку з бездіяльністю відповідачів по кримінальному провадженню, стягнути з кожного на його користь моральну, при цьому жодним чином її не обґрунтовує. Незгода позивача з процесуальними діями чи рішеннями прокурора та/або слідчого чи дізнавача під час досудового розслідування, не є безумовною підставною для стягнення в порядку 1176, 1173, 1174 ЦК України моральної та/чи матеріальної шкоди. Також відсутні підстави для стягнення (компенсації) матеріальної шкодив порядку ст. 1177 ЦК України, оскільки така шкода компенсується потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, якого немає. Умовами настання моральної шкоди має бути фізичний або психічний вплив на особу, які на сьогоднішній день є відсутніми і не доведеними з боку позивача. Адже за таких обставин позивач має надати до суду обвинувальний вирок суду щодо осіб органів внутрішніх справ яким має бути встановлено наявність такого впливу. З огляду на обставини справи, факт наявності у позивача моральної шкоди залишається не доведеним, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази її завдання. Саме тому, факт душевних страждань має бути доведений в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає. Недоведення обставин є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Кравчук С. подав відзив, в якому просив відмовити у задоволення позову та проводити розгляд справи без його участі. Зазначив, що Державна казначейська служба України не визнає позов з наступних підстав. Зміст поданої до суду позовної заяви ОСОБА_1 не відповідає вимогам ЦПК України. Крім того, позивачем ОСОБА_1 не надано будь-яких об`єктивних доказів завдання шкоди та пов`язаних із цим інших негативних наслідків, не зазначені також фактичні обставини, які слід вважати ознаками отриманої шкоди, що підлягають дослідженню судом. Крім цього, позивач вказує що розмір завданої шкоди сягає 70000 грн., однак відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування і не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Пояснив, що тривале неприйняття службовою особою процесуального рішення в кримінальному проваджені призвело до тривалих страждань, що виявилось в негативних переживаннях, роздратуванні, зневіри та відсутності спокою.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши надані учасниками справи у її матеріалах докази, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що 04.12.2024 року прокурором Жмеринської окружної прокуратури Муляр О.М. винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження, якою постанову слідчого СВ Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області Хавренка П.П. від 29.11.2024 про закриття кримінального провадження №0000061 від 19.07.2024 скасовано (а.с. 10-11).

Відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019 стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Згідно копії постанови Вінницького апеляційного суду від 18.01.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 7000 грн.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок проведення досудового розслідування, повноваження органу досудового розслідування та прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, перевірка дотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування регламентовано Кримінальним процесуальним кодексом України.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора під час досудового розслідування регулюється §1 глави 26 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.11 ЦК України завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст.56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно до роз`яснень викладених у п.3-5, 10, 14 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що відшкодування моральної шкоди можливе внаслідок порушення прав особи, тобто повинен бути причинно-наслідковий зв`язок між порушенням прав особи та правом на відшкодування моральної шкоди.

Позивачем оспорюється за бездіяльністю відповідачів заподіяння йому моральної шкоди, оціненої ним в розмірі 70000 грн.

Наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.12, 81 ЦПК України).

Отже, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 року №6-рп/2001 кримінальне судочинство визнано як врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх Конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Згідно ст.1 ч.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Главою 26 КПК України врегульовано порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора, ухвал слідчого судді тощо.

Тобто кримінальним процесуальним законодавством визначено інший порядок розгляду скарг учасників кримінального провадження та осіб, права яких порушуються як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого провадження у суді.

Підставою для стягнення моральної шкоди позивач ОСОБА_1 вказав навмисну сумлінну бездіяльність, однак позивач не зазначив чи розглядалося в порядку КПК оскарження певної бездіяльності відповідачів під час досудового розслідування даного кримінального провадження та не надано доказів на підтвердження їх протиправної бездіяльності.

Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними бездіяльності відповідачів, позивачем ОСОБА_1 суду не надано.

Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР). Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР) (рішення Конституційного Суду України у справі №12-рп/2001 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою).

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно ч.2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У Постанові Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа № 242/4742/16-ц) зазначено: з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (пункт 30).

Органи досудового розслідування функціонують у складі поліції (п. 3 ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про Національну поліцію»). У відповідності до частини 3 статті 19 цього Закону, держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

За наведених обставин суд визнає неналежним відповідачем у даній справі державу в особі Державної казначейської служби України щодо заявлених вимог відшкодування моральної шкоди, так як Державна казначейська служба забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевого бюджетів, є окремою юридичною особою, має власний кошторис, печатку із зображенням Державного гербу України та своїм найменуванням та не несе відповідальність за дії органів державної влади.

Суд не приймає представлені позивачем постанову Вінницького апеляційного суду від 18.01.2024 року в справі №130/1537/23 та постанову Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019 в справі №130/728/19 в підтвердження бездіяльності, так як вони не мають преюдиціального значення щодо спірних правовідносин у даній справі.

Також позивачем ОСОБА_1 належно не обгрунтовано в чому саме полягає оспорювана ним моральна шкода, а також існування причинного зв`язку між певною бездіяльністю відповідача та завданою шкодою немайнового характеру.

Суд також не приймає посилання позивача на незаконну бездіяльність позивача, що полягає у тривалому розслідуванні кримінального провадження, адже позивачем не надано належних доказів на підтвердження цих обставин. В постанові прокурора від 04.12.2024, яку надав позивач не зазначено тривалість розслідування кримінального провадження, а клопотання про витребування кримінального провадження позивачем ОСОБА_1 не заявлялось.

Також судом встановлено, що в постанові прокурора Жмеринської окружної прокуратури від 04.12.2024 заначено, що кримінальне провадження №0000061, яке внесено до ЄРДР19.07.2024, а в постанові, яка скасована прокурором зазначено дату 29.11.2024, тобто досудове розслідування тривало з 19.07.2024 до 29.11.2024, що не є тривалим.

У постанові від 13.09.2023 року в справі №757/62500/16-ц Верховний Суд дійшов до висновку, що необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Враховуючи викладене, у зв`язку з безпідставним пред`явленням заявлених позовних вимог до неналежного відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, а також внаслідок неналежного обгрунтування позивачем ОСОБА_1 підстав свого позову та недоведеністю ним належними і допустимим доказами обставин, що підлягають доказуванню, в частині вимог до відповідача ГУНП у Вінницькій області, суд доходить висновку, що даний позов підлягає залишенню без задоволення повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок Держави, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28.03.2025.

Суддя