ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 175/11142/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Воронковим Д.В. у м. Слов`янську Донецької області та повне судове рішення складено 22 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець Дніпропетровської області Григорчук Павло Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно одержаних за ним коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис № 12569 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача заборгованості у розмірі 44 336,17 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Григорчуком П.В. було відкрито виконавче провадження № 67725582.

Вказує, що виконавчий напис, який оскаржується, було вчинено з порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та з порушеннями законодавства, а саме: виконавчий надпис було вчинено без належної перевірки та встановлення безспірності боргу; позивача не було повідомлено належним чином про виникнення заборгованості, нараховані суми пені, штрафів. Крім того, виконавчий напис вчинено за договором, який не посвідчений нотаріально.

У зв`язку з наведеним вище позивач просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідача утримані з позивача кошти у розмірі 48 043,79 грн та стягнути з відповідача судові витрати: зі сплати судового збору 2 466 грн, та витрати на правничу допомогу 9 000 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2024 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 12569, вчинений 28 жовтня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» у розмірі 44 336,17 грн. Стягнуто з ТОВ «Сіроко Фінанс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 48 043 грн 79 коп та судові витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 4 500 грн. Стягнуто з ТОВ «Сіроко Фінанс» на користь держави на рахунок отримувача: UA0005658, отримувач коштів: Донецьке ГУК/Слов`янська МТГ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37967785, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030101, код банку отримувача (МФО) 899998 судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Сіроко Фінанс» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 48 043 грн, та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 37 920,51 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представник позивача у позовній заяві від 17 липня 2024 року вказує, що на підставі оскаржуваного виконавчого документу з заробітної плати позивача утримано грошові кошти: 02 травня 2024 року - 932 грн 07 коп; 14 травня 2024 року - 25 605 грн 07 коп; 23 травня 2024 року - 21 506 грн 65 коп. Всього з позивача утримано грошові кошти у розмірі 48 043 грн 79 коп.

Приватний виконавець надав інформацію у вигляді листа, де зазначив, що станом на 27 листопада 2024 року, в межах виконавчого провадження з ОСОБА_1 було стягнуто та перераховано суму у розмірі 42 012,56 грн, з яких на користь стягувача - ТОВ «Сіроко фінанс» було стягнуто та перераховано суму у розмірі 37 920,51 грн, на користь приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчука П.В. було стягнуто та перераховано 3 792,05 грн в рахунок стягнення основної винагороди приватного виконавця та 300 грн в рахунок стягнення витрат виконавчого провадження. Отже, фактично, на користь апелянта було стягнуто з позивача 37 920,51 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ТОВ «Сіроко Фінанс» - Скарженюка О.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про визнанння таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 12569, вчиненого 28 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» у розмірі 44 336,17 грн, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Григорчуком П.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67725582 на підставі виконавчого напису № 12569, вчиненого 28 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М.

З вказаного виконавчого напису вбачається, що боржником є ОСОБА_1 , стягувачем - ТОВ «Сіроко фінанс», який є правонаступником всіх прав та обов`язків за Договором факторингу № 019-010721 від 01 липня 2021 року є ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів", заборгованість за договором позики № 75778789 від 21 травня 2021 року у розмірі 44 336,17 грн.

Згідно копії договору позики № 75778789 від 21 травня 2021 року, вбачається відсутність домовленості між позивачем та ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" про стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 відкритому в АТ «Ощадбанк» за період з 21.04.2024-24.05.2024 з картки були утримані кошти на погашення арештованої суми: 02 травня 2024 року 932,07 грн; 14 травня 2024 року 25605,07 грн; 23 травня 2024 року 21 506,65 грн, в загальному розмірі 48 043,79 грн.

Ухвалюючи рішення по справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на нступне.

Щодо вимоги позивача про стягнення безпідставно коштів набутих без правових підстав з відповідача ТОВ «Сіроко Фінанс» у розмірі 10 123,28 грн, суд звертає увагу на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67725582.

Вказаною постановою визначено стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Згідно проведеного приватним виконавцем розрахунку, розмір основної винагороди у цьому виконавчому провадженні що становить 10% від суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Тобто, дії приватного виконавця в частині винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та в частині визначення її розміру, вчинені на підставі вимог чинного законодавства, керуючись зазначеною у виконавчому документі інформацією.

Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

На переконання колегії суддів грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Григорчука П.В., не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

З огляду на вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача із зміною рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з ТОВ «Сіроко Фінанс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів, зі зменшенням цього розміру до 37 920 грн 51 коп.

Відповідно до вимг ст. 141 ЦПК Уккраїнм, пропорційно задовлення апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» підлягає стягннню судовий збору за подання апеляційної скарги в розмірі 31 грн 30 коп.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2024 року змінити в частині розміру стягнутих з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 48 043 грн 79 коп, зменшивши цей розмір до 37 920 (тридцять сім тисяч дев`ятсот двадцять) грн 51 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 31 (тридцять одна) грн 30 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: