Справа №522/4729/23
Провадження №2-ві/522/6/25
УХВАЛА

04 квітня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої - судді Косіциної В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси - Павлик І.А. перебуває цивільна справа за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації та Одеської міської ради, до відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , треті особи - Одеський національний технологічний університет, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про визнання недійсними правочинів, скасування рішення державних рєєстраторів та знесення об`єкту самочинного будівництва та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації та Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» - Морозова О.С., Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Дишлева Т.В. та Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Левчук О.С. про визнання права власності.

31 березня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про відвід судді, яка була зареєстрована судом 01 квітня 2025 року та у якій заявниця просила відвести суддю Павлик Інну Анатоліївну від розгляду справи №522/4729/23.

Заява обґрунтована тим, що у заявника є сумніви стосовно неупередженості та об`єктивності судді, з огляду на те, що 21 березня 2024 року у судовому засідання суддя заборонила приймати ОСОБА_20 участь у розгляду справи, чим унеможливила виконання ним обов`язку визначеного ст. 202 СК України відносно ОСОБА_1 07 травня 2024 року суддя знову не допустила ОСОБА_20 до розгляду справи. Зазначає, що суддя Павлик І.А. у порушення закону виключила ОСОБА_20 з процесу розгляду справи, не повідомляє про хід справи та засідання, докази по справі усіляко намагається не долучати, що викликає сумніви в неупередженості судді, підриває авторитет державних органів та судової влади.

Ухвало суду від 02 квітня 2025 року заявлений ОСОБА_1 відвід визнано необґрунтованим.

Заяву ОСОБА_1 передано до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення судді в порядку статті 33 ЦПК України для розгляду даної заяви.

За результатами автоматизованого розподілу заяви між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У заяві про відвід судді заявниця зазначає про те, що суддя не допускає ОСОБА_20 до участі у справі чим унеможливила виконання ним обов`язку, визначеного ст.202 СК України відносно неї.

Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

З автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» вбачається, що ОСОБА_20 не є учасником справи.

Відповідно до ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

У ч.1 ст.58 ЦПК України зазначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

У відповідності до статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_20 у відповідності до ст.59 ЦПК України є законним представником ОСОБА_1 - надано не було.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Зазначена норма свідчить про те, що будь-яка особа, яка має повну цивільну дієздатність та досягла 18-ти років може представляти інтереси особи в суді виключно у випадках, якщо справа стосується трудових відносин або у малозначних справах.

З автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» вбачається, що справа не стосується трудових відносин та в сутність заявлених позовних вимог - не є малозначною.

Тому, представництво у такій справі може бути здійснено або законним представником у порядку, встановленому ст.59 ЦПК України, або адвокатом.

Доказів того, що ОСОБА_20 має право у порядку визначеному законом представляти ОСОБА_1 - надано не було.

Як вже було зазначено, заявниця у заяві про відвід вказує на те, що суддя Павлик І.А. у порушення закону виключила ОСОБА_20 з процесу розгляду справи, не повідомляє про хід справи та засідання, докази по справі усіляко намагається не долучати, що викликає сумніви в неупередженості судді, підриває авторитет державних органів та судової влади.

Проте, заява про відвід не містить жодного доказу, який би підтверджував заявлені обставини

Згідно з частиною першою статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Частиною 1 статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Верховний Суд в ухвалі від 17 липня 2020 року у справі №826/11409/17 звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд касаційної інстанції вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

"об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

"суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Верховний Суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Надаючи оцінку обґрунтованості заяви про відвід суддів, суд повинен брати до уваги те, що окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу судді, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу a priori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

Як зазначено в заяві , однією із підстав відводу є недопущення ОСОБА_20 , який не є учасником справи та не наділений повноваженнями представляти ОСОБА_1 у судове засідання.

Відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Тобто, наявність у осіб, які беруть участь у цивільному процесі, заперечень, сумнівів щодо правильності та відповідності процесуальних дій судді протягом розгляду справи не можуть бути підставою згідно із ст.ст.36 ЦПК України для відводу судді, всі ці заперечення можуть бути викладені цими особами в апеляційній скарзі, у разі незгоди з прийнятим судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

За таких обставин, наведені у заяві ОСОБА_1 обставини у вигляді недопущення ОСОБА_20 до участі у судовому засіданні свідчать виключно про незгоду такої особи з процесуальним рішенням судді, що у значенні вказаних вище імперативних приписів частини 4 статті 36 ЦПК України, не може бути визнано обґрунтованою підставою для відводу. Будь-яких інших обставин які б свідчили про заінтересованість судді в результаті розгляду справи та підтверджувалися відповідними доказами - не наведено.

Тому, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід судді.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 14,36,39,40 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді у справі №522/4729/23 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, ухвалене за наслідками розгляду справи.

Суддя Косіцина В.В.