Ухвала

Іменем України

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 728/1657/24

провадження № 61-2792ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Онищенко О. І., Шитченко Н. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ланагропрод» про визнання недійсним договору емфітевзису та скасування запису про державну реєстрацію речового права,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ланагропрод» (далі - ТОВ «Ланагропрод») про визнання недійсним договору емфітевзису та скасування запису про державну реєстрацію речового права.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,14 га, у межах згідно планом, кадастровий номер :06:000:0156, що розташована на території Халимонівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка перебувала в оренді у ТОВ «Ланагропрод» (правонаступника ТОВ «Поліське поле») з 30 грудня 2015 року по 17 лютого 2023 року на підставі договору оренди земельної ділянки № 48/ПП від 30 грудня 2015 року.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 29 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, крім іншого, визнано недійсним договір оренди землі № 1-23 від 15 січня 2023 року, укладений між ФГ «Зірка нова» та ОСОБА_1 , скасовано рішення державного реєстратора Бахмацької міської ради Ширінкіної Л. О. про державну реєстрацію припинення іншого речового права від 21 лютого 2023 року, індексний номер рішення 66547091, номер запису про інше речове право 13379559 та про державну реєстрацію іншого речового права від 01 березня 2023 року, індексний номер рішення 66611664, номер запису про інше речове право 49412465, а також припинено чинність зазначеного іншого речового права. У цій справі судами було встановлено, що договір оренди земельної ділянки № 48/ПП набрав чинності 17 лютого 2016 року і діяв до 17 лютого 2023 року.

Згідно матеріалів зазначеної справи судом встановлено, що 12 листопада 2022 року ТОВ «Ланагропрод» направило ОСОБА_1 лист із додатковою угодою, що свідчило про намір продовжувати дію договору № 48/ПП з урахуванням пунктів 3.1. та 3.2. договору. Проте ТОВ «Ланагропрод» не вказало, що вже існує договір емфітевзису від 31 грудня 2022 року.

ОСОБА_1 01 березня 2023 року направила ТОВ «Ланагропрод» лист-повідомлення, в якому зазначила про небажання продовжувати договір оренди та про припинення орендних правовідносин 30 грудня 2022 року. Вказала, що в усній формі повідомляла про відсутність наміру продовжувати договір оренди.

21 березня 2024 року ТОВ «Ланагропрод» направив ОСОБА_1 екземпляр договору емфітевзису від 31 грудня 2022 року за змістом якого ОСОБА_1 передала ТОВ «Ланагропрод» право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб строком з 31 грудня 2022 року по 31 грудня 2030 року; витяг з державного реєстру речових прав про реєстрацію іншого речового права номер 54199603, а також додаткову угоду до вищевказаного договору для ознайомлення.

ОСОБА_1 вважала, що відсутність у неї екземпляру договору емфітевзису з 31 грудня 2022 року до 21 березня 2024 року, а також відсутність державної реєстрації даного договору вказують про те, що його зміст був змінений відповідачем на власний розсуд. Підписи сторін вчинені лише на останній сторінці, де відсутні будь-які умови та дата його підписання, текст договору виготовлений дрібним для сприйняття позивачкою текстом, оскільки вона є людиною похилого віку та має проблеми із зором, а також страждає на двосторонню приглухуватість, а умови договору емфітевзису є для неї незрозумілими. Договір емфітевзису був укладений в період дії договору оренди від 30 грудня 2015 року.

Підписуючи договір емфітевзису від 31 грудня 2022 року ОСОБА_1 вважала, що підписує договір оренди строком на 10 років, як було зазначено у додатковій угоді від 11 листопада 2022 року, а не договір емфітевзису строком на 10 років, про який відповідач жодним чином не повідомляв ОСОБА_1 . Крім того, підпис ОСОБА_1 наявний лише на останній сторінці договору, на якій містяться лише реквізити сторін. З урахуванням викладеного, позивачка вважала, що підписаний договір емфітевзису є договором оренди.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою (кадастровий номер :06:000:0156) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року, який укладений між ТОВ «Ланагропрод» та ОСОБА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) згідно договору б/н від 31 грудня 2022 року, номер запису про інше речове право № 54199603, що здійснена державним реєстратором Борзнянської міської ради Чернігівської області Товстим С. А. 15 березня 2024 року;

стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 8 000,00 грн.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2024 року:

позов ОСОБА_1 задоволено;

визнано недійним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року, який укладений між ТОВ «Ланагропрод» та ОСОБА_1 ;

скасовано державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) згідно договору б/н від 31 грудня 2022 року, номер запису про інше речове право - 54199603, що здійснена державним реєстратором Борзнянської міської ради Чернігівської області Товстим С. А. 15 березня 2024 року.;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

згідно з положеннями частини першої статті 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб;

відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Нормами частини першої статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування;

позивачка, підписуючи оспорений договір від 31 грудня 2022 року, вважала, що підписує екземпляр вже укладеного договору оренди належної їй земельної ділянки у зв`язку зі зміною назви товариства, а не укладає та підписує новий договір емфітевзису. При цьому судом зазначено, що, має місце як помилка позивачки, яка через свій похилий вік, слабкий зір та слух, не досконало з`ясувала істотні умови правочину та неправильно сприйняла його фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення, так і обман з боку відповідача шляхом замовчування та не роз`яснення істотних умов договору і надання для підпису примірників правочину, які були виготовлені дрібним для сприйняття позивачкою текстом із місцем для підпису тільки на останній сторінці, яка містить лише реквізити сторін і може бути використана до будь якого правочину між вказаними сторонами. Окрім того, вказаний договір був укладений за ініціативи відповідача у період дії договору оренди земельної ділянки № 48/ПП, який діяв до 17 лютого 2023 року і причин необхідності укладення спірного правочину за вказаних обставин відповідачем не наведено. Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що для відновлення порушеного права позивачки, як власниці земельної ділянки, наявні підстави для визнання спірного правочину недійсним та скасування його державної реєстрації.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року:

апеляційну скаргу ТОВ «Ланагропрод» задоволено;

рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2024 року скасовано;

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув;

тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням;

обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину;

у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України;

для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі N 761/12692/17 (провадження N 61-37390свп18));

якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину);

під час укладення спірного договору сторони діяли вільно і позивачка розуміла значення укладеного договору. Договір емфітевзису укладений між сторонами з дотриманням ЗК України та ЦК України в редакціях на час його укладення містить усі істотні умови (строк, ціна, права та обов`язки, відповідальність тощо) та виконується сторонами, а речове право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку. Доказів про обставини, які би свідчили про введення позивачки в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, матеріали справи не містять;

посилання позивачки на те, що вона вважала, що укладає з відповідачем договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, за яким передасть у користування відповідачу земельну ділянку, не є підставою вважати, що оспорюваний договір емфітевзису укладено внаслідок обману чи помилки, оскільки правова природа договору емфітевзису полягає у наданні емфітевту (відповідачу) права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, тобто не суперечило уявленню позивача щодо суті укладеного нею договору;

той факт, що до укладення оспорюваного правочину між сторонами існували правовідносини, які виникли на підставі договору оренди, не може бути підставою для визнання недійсним договору емфітевзису, який був укладений після їх припинення;

договір емфітевзису укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ланагропрод» з дотриманням ЗК України та ЦК України в редакціях на час його укладення містить усі істотні умови (строк, ціна, права та обов`язки, відповідальність тощо) та виконується сторонами, а речове право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку;

доказів про обставини, які би свідчили про введення позивачки в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, матеріали справи не містять;

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі N 756/6516/16, вказано, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним;

не підтверджують обставин, на які посилається позивачка ОСОБА_1 , надані копії медичного консультативного висновку, виписка з медичної карти, копія довідки, копія направлення на медичне обслуговування ОСОБА_1 у підтвердження проблем із зором позивачки ОСОБА_1 та перебування її на «Д» обліку з приводу хронічних захворювань органів слуху, інших належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги не надано;

оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову, тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ланагропрод» слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 906,88 грн. Також заявлений відповідачем розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції є обґрунтованим, позивачка своїм правом щодо звернення до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не зверталась, таким чином з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ланагропрод» слід стягнути витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн.

05 березня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить звільнити її від сплати судового збору за подання касаційної скарги, мотивуючи тим, що сума судового збору є для неї значною та перевищує 5 % розміру її річного доходу у виді пенсії. На підтвердження указаних обставин суду надано копію довідки про доходи, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 28 лютого 2024 року про розмір пенсії за 2024 рік.

Тлумачення статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є врахування судом майнового стану сторони. Вказані ОСОБА_1 підстави для звільнення обґрунтовані та свідчать про її скрутний майновий стан, що об`єктивно перешкоджав сплаті судового збору за подання касаційної скарги. Тому клопотання про звільнення від сплати судового збору слід задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 січня 2019 року у справі № 308/12128/15-ц; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц; від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18; від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16; від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

ураховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 січня 2019 року у справі № 308/12128/15-ц, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Таким обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному;

у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)»;

задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що позивачка, підписуючи спірний договір від 31 грудня 2022 року, вважала, що підписує екземпляр вже укладеного договору оренди належної їй земельної ділянки у зв`язку зі зміною назви товариства, а не укладає та підписує новий договір емфітевзису. При цьому, має місце як помилка позивачки, яка через свій похилий вік, слабкий зір та слух, не досконало з`ясувала істотні умови правочину та неправильно сприйняла його фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення, так і обман з боку відповідача шляхом замовчування та не роз`яснення істотних умов договору і надання для підпису примірників правочину, які були виготовлені дрібним для сприйняття позивачкою текстом із місцем для підпису тільки на останній сторінці, яка містить лише реквізити сторін і може бути використана до будь якого правочину між вказаними сторонами. До того ж, вказаний договір був укладений за ініціативи відповідача у період дії договору оренди земельної ділянки №48/ПП, який діяв до 17 лютого 2023 року і причин необхідності укладення спірного правочину за вказаних обставин відповідачем не наведено;

апеляційний суд в оскаржуваній постанові послався на постанову Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, у вказаній справі встановлені інші фактичні обставини;

підставою позову ОСОБА_1 вказувала вчинення правочину під впливом помилки (стаття 229 ЦК України). Апеляційний суд в своїй постанові послався на статтю 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману);

також, в оскаржуваній постанові зазначено : «…той факт, що до укладення оспорюваного правочину між сторонами існували правовідносини, які виникли на підставі договору оренди, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору емфітевзису, який був укладений після їх припинення». Однак, такий висновок апеляційного суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки укладений між сторонами цього спору договір оренди від 30 грудня 2015 року, діяв по 17 лютого 2023 року, а оспорюваний договір емфітевзису укладений 31 грудня 2022 року, і державна реєстрація права емфітевзису здійснена 15 березня 2024 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3.14 га, з кадастровим номером - :06:000:0156.

30 грудня 2015 між ОСОБА_1 та ТОВ «Поліське поле» укладено договір № 48/ПП оренди земельної ділянки, згідно з яким належна ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0156 площею 3.14 га була передана в оренду ТОВ «Поліське поле» строком на 7 років.

Матеріали справи містять копію додаткової угоди від 11 листопада 2022 року до договору 48/ПП оренди землі від 30.12.2015 щодо подовження договору строком на 7 років, яка підписана директором ТОВ «Ланагропрод».

Листом-повідомленням від 01 лютого 2023 року ОСОБА_1 довела до відома Бахмацького міського голову Шимка П. про своє небажання продовжувати договір оренди від 30 грудня 2015 року, який укладений між нею та ТОВ «Ланагропрод» строком на 7 років, орендні відносини за яким припинилися 30 грудня 2022 року. У вказаному листі позивачка зазначила, що в усній формі неодноразово повідомляла, що не має намір продовжувати договір оренди, оскільки запропонована ними додаткова угода передбачає тільки продовження строку договору, інші умови залишаються незмінними, а значить і орендна плата. Розмір орендної плати який вони сплачували позивачку не влаштовує, тому дану додаткову угоду підписувати не має наміру і повертає.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 29 травня 2023 року у справі № 728/605/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111401767), залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117637617):

в позові ТОВ «Ланагропрод» до державного реєстратора Ширінкіної Л. О. про визнання правочину недійсним та визнання незаконними і скасування рішень державного реєстратора відмовлено;

позовні вимоги ТОВ «Ланагропрод» до Фг «Зірка Нова», ОСОБА_1 та Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання правочину недійсним та визнання незаконними і скасування рішень державного реєстратора задоволено частково;

визнано недійсним договір оренди землі № 1-23 від 15 січня 2023 року, укладений між ФГ «Зірка нова» та ОСОБА_1

скасовано рішення державного реєстратора Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області Ширінкіної Л. О. про державну реєстрацію припинення іншого речового права від 21 лютого 2023 року, індексний номер рішення 66547091, номер запису про інше речове право 13379559;

скасовано рішення державного реєстратора Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області Ширінкіної Л. О. про державну реєстрацію іншого речового права від 01 березня 2023 року, індексний номер рішення 66611664, номер запису про інше речове право 49412465 та припинено чинність зазначеного іншого речового права;

в задоволенні інших позовних вимог ТОВ «Ланагропрод» до ФГ «Зірка Нова», ОСОБА_1 та Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області відмовлено.

Листом від 21 березня 2024 року № 54 ТОВ «Ланагропрод», у зв`язку з набранням законної сили рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 29 травня 2023 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, направило ОСОБА_1 екземпляр договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року, витяг з державного реєстру речових прав про реєстрацію іншого речового права № 54199603 та додаткову угоду до вказаного договору, для ознайомлення.

Згідно з копією договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ланагропрод», ОСОБА_1 передала ТОВ «Ланагропрод» право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); місцезнаходження земельної ділянки: Халимонівська сільська рада Бахмацького району Чернігівської області, кадастровий номер - :06:000:0156, площа земельної ділянки - 3.14 га. Вказаний договір містить підписи сторін.

У договорі про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року передбачено, що:

землевласник передає, а землекористувач приймає право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (надалі по тексту - Земельна ділянка) для сільськогосподарських потреб (надалі - емфітевзис). Земельна ділянка відведена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку і перебуває у приватній власності Землевласника на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, від 22 квітня 2014 року Індексний номер 20773497. Інформація про Земельну ділянку: місцезнаходження - Чернігівська область, Бахмацький район, Халимонівська сільська рада; кадастровий номер - :06:000:0156, загальна площа - 3,14 га; цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункти 1.1. та 1.2.);

термін (строк) дії даного договору починається з наступного дня після закінчення договору оренди земельної ділянки № 48/ПП від 30 грудня 2015 року, тобто з 31 грудня 2015 року та до 31 грудня 2030 року (пункт 2.1.);

сторонами погоджено плату за право користування Земельною ділянкою, яка передається Землевласником Землекористувачу за цим Договором, встановлюється за погодженням сторін та складає 12 500,00 грн в рік (пункт 3.1.);

цей Договір набирає чинності із дня його підписання Сторонами. Право користування Земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у Землекористувача з моменту здійснення державної реєстрації такого права в порядку, встановленому законодавством України (пункт 4.1.);

сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей Договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні значення Сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для Сторін факт його укладання (пункт 9.2.);

цей Договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у Землевласника, другий - у Землекористувача. (пункт 9.4.).

Відповідно до копії Витягу з державного реєстру речових прав від 20 березня 2024 року встановив, що земельна ділянка, площею 3,14 га, з кадастровим номером - :06:000:0156, власницею якої є ОСОБА_1 , на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 31 грудня 2022 року передана у користування ТОВ «Ланагропрод» до 31 грудня 2030 року; дата та час державної реєстрації 15 березня 2024 року, державний реєстратор - Товстий С. А., Борзнянська міська рада Чернігівської області.

Матеріали справи містять копії медичного консультативного висновку, виписку з медичної карти, копію довідки, копію направлення на медичне обслуговування ОСОБА_1 , у підтвердження проблем із зором позивачки ОСОБА_1 та перебування її на «Д» обліку з приводу хронічних захворювань органів слуху.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: під час укладення оспореного договору емфітевзису від 31 грудня 2022 року сторони діяли вільно і позивачка розуміла значення укладеного договору; договір емфітевзису укладений між сторонами з дотриманням ЗК України та ЦК України (в редакціях на час його укладення) містить усі істотні умови (строк, ціна, права та обов`язки, відповідальність тощо) та виконується сторонами, а речове право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку; доказів про обставини, які би свідчили про введення позивачки в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, матеріали справи не містять; підстави вважати, що оспорюваний договір емфітевзису укладено внаслідок обману чи помилки відсутні.

За таких обставин, встановивши, що підстави для визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 31 грудня 2022 року недійсним відсутні, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 14 січня 2019 року у справі № 308/12128/15-ц; від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18; від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16; від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 136, 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , яке підписано представником ОСОБА_2 , про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ланагропрод» про визнання недійсним договору емфітевзису та скасування запису про державну реєстрацію речового права.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков