ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2229/25 Справа № 204/6260/24 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва В.О.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №204/6260/24 за позовом ОСОБА_1 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у цивільній справі №204/6260/24, ухвалене у складі судді Токар Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та зареєстрований на підставі Типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Державним нотаріусом І Волноваської державної нотаріальної контори 07.04.1988 р. за №949 та в БТІ здійснена реєстрація права власності 29.06.1988р.

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-1Х, в Україні введено військовий стан. Через це позивач вимушений був переміститись до м.Олександрія Кіровоградської області, та станом на зараз є внутрішньо переміщеною особою.

Внаслідок військових дій позивач був вимушений переміститись з селища Донське Волноваського району яке на даний час є тимчасово окупованою територією

На час введення в експлуатацію будинку, право власності на житло реєструвалося в органах БТІ, Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно на той час не було.

З метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, а саме, на вказаний житловий будинок, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Олександрійської міської ради Кіровоградської області, проте у здійсненні реєстрації права власності йому було відмовлено. Зокрема рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №71272991 від 25.01.2024р., винесеного державним реєстратором прав на нерухоме майно Олександрійської міської ради Кіровоградської області Третяковою Н.М., оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до Типового договору про надання ва безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від l березня 1988 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої Волноваської Державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 07 квітня 1988 pоку (№949), встановлено реєстраційну відмітку про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , проставленої БТІ м.Волноваха, про що здійснено запис в реєстрову книгу №371 від 29.06.1998р.

На даний час БТІ м.Волновахи перейменовано та змінило організаційно-правову форму на ТОВ «Волноваське бюро технічної Інвентаризації». Державним реєстратором зроблено запит до ТОВ «Волноваське бюро технічної інвентаризації», але лист був повернутий на підставі Постанови КМУ від 07.11.2014р. №1085-р.

Також державним реєстратором було зроблено запит до Волноваської міської ВЦА щодо переміщення ТОВ «Волноваське бюро технічної інвентаризації» на підконтрольну територію України, про стан та місцезберігання архівів, однак а було отримано відповідь, що імовірно архівні документи залишилися на тимчасово окупованій території, також могли бути знищені, пошкоджені внаслідок бойових дій. Волноваська міська ВЦА не має можливості надати інформацію про зареєстроване до 01.01.2013р. право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Посилаючись на норми ст.ст.321, 328, 392 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» та не можливість інакше, ніж в судовому порядку, підтвердити своє право власності на будинок, просив суд визнати за ним право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 136,6м2, житловою площею 74,4м2.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання права власності відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд формально розглянув позов, не з`ясувавши предмет та підстави позову. Приймаючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права (не застосував закон, який підлягав застосуванню).

В описовій частині рішення вказано обставини про які позивач взагалі не зазначав у позові, на підтвердження яких не долучав доказів та не обґрунтовував позовні вимоги.

Зокрема позивачем в позові не вказувалось щодо пошкодження/знищення будинку; не вказувалось про неможливість оцінити обсяг пошкоджень майна через окупацію; про те, що підставою звернення є захист порушених прав для отримання компенсації за пошкоджене нерухоме майно, яка передбачена відповідним Законом.

В позові ставилось питання про право власності позивача (яке підтверджене належними доказами) та не визнається. Зокрема реєстратором прийнято рішення про відмову в державній реєстрації. Невнесення його права власності до ДРРП, у тому числі, може стати перешкодою у разі необхідності отримання компенсацію за знищене/пошкоджене житло.

Суд першої інстанції в рішенні помилково посилався на законодавство що регулює правовідносини з відшкодування шкоди, хоча таке питання позивачем не ставилось.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку про місце, дату та час розгляду справи. Направили на адресу апеляційного суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Так суд в рішенні визнав встановленим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності від 01.03.1988 р. належить житловий будинок АДРЕСА_1 та зареєстрований на підставі Типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Державним нотаріусом І Волноваської державної нотаріальної контори 07.04.1988р. за №949 та в БТІ здійснена реєстрація права власності 29.06.1988р.

На житловий будинок АДРЕСА_1 01.06.2018 було виготовлено технічний паспорт КП «Волноваське БТІ».

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 20.02.2004р. серії ДН №039920, позивачу на підставі рішення Донської селищної ради від 17.09.2003 №IV/12-41належить земельна ділянка площею 0,144 га у межах згідно з планом за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. До державного акту долучено план меж земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: 010000019.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки: 010000019 (а.с.17-32).

Суд також зазначив в рішенні, що внаслідок військових дій належний позивачу житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 пошкоджено. Оцінити характер та обсяг пошкоджень не виявляється можливим, оскільки селище Донське є тимчасово окупованою територією.

З метою отримання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, яка передбачена відповідним законом, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно та отримав рішення №71272991 від 25.01.2024, яким відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись з вимогами до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, позивачем не зазначено, яким саме чином військова адміністрація порушила права позивача; позивач не довів, що ним були вчинені усі необхідні дії, передбачені спеціальним Порядком для отримання компенсації за пошкоджене майно та в отриманні якої було прийнято рішення про відмову.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції, які викладені в мотивувальній частині та зазначає наступне.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з тексту позовної заяви, звертаючись з позовом про визнання права власності ОСОБА_1 посилався на норми ст.ст.321, 328, 392 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» та не можливість інакше, ніж в судовому порядку, підтвердити своє право власності на будинок, просив суд визнати за ним право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 136,6м2, житловою площею 74,4м2.

Позивач не ставив питання про відшкодування шкоди та не посилався на те, що його будинок було пошкоджено і метою його звернення є отримання компенсації за пошкоджене майно.

В ст.392 ЦК України закріплено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто в статті 392 ЦК України ідеться про визнання права власності, що не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо не визнається наявне у позивача право власності. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті зазначеної норми права, за загальним правилом, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі №914/1521/17.

Згідно із ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження свого права власності на будинок АДРЕСА_1 , позивач посилається на наступні докази.

На Типовий договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 01 березня 1988 р., посвідченого Державним нотаріусом Першої Волноваської Державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 07 квітня 1988 року (реєстр № 949), на підставі якого позивачу було надано земельну ділянку в безстрокове користування для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 720 кв.м. згідно плану земельної ділянки (п.1 Договору) (а.с.17).

На вказаній земельній ділянці, згідно п.2 Типового договору, Забудовник зобов`язався побудувати житловий мансардний шлакоблочний обкладений цеглою будинок, житловою площею 57,10 кв.м. з кількістю кімнат чотири; інші приміщення: веранда, прохожа, кухня-їдальня загальна площа 94.4 кв.м. та збудувати господарські та побутові приміщення у відповідності до п.п.б п.2 Типового договору.

Також на рішення виконкому Донської селищної Ради народних депутатів про виділення земельної ділянки, яке є невід`ємною частиною Договору згідно рішення виконкому Донської селищної Ради народних депутатів №7 від 27.01.1988р. «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_1 » (а.с.19).

Згідно Акту від 01.03.1988р., складеного техніком бюро архітектора Волноваського району було проведено виділення в натурі земельної ділянки загальною площею 720 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_1 (а.с.21).

Виконком Донської селищної Ради народних депутатів дозволив ОСОБА_1 у строк до 01.03.1991р. будівництво мансардного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20).

Згідно п.9 Типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 01 березня 1988 року визначено, що після закінчення будівництва побудований на земельній ділянці житловий будинок та інші забудови вводяться в експлуатацію після визнання Державною приймальною комісією, призначеною виконкомом Донської селищної Ради народних депутатів повної готовності зведених забудов, оформленого актом комісії. Прийнятий в експлуатацію житловий будинок з надвірними забудовами підлягає реєстрації в Волноваському бюро технічної інвентаризації.

Згідно Акту від 01 травня 1998 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято в експлуатацію, в якому вказано, що будівництво розпочато 01.03.1988р. та закінчено 01.05.1998p (а.с.20).

Згідно відмітки Бюро технічної інвентаризації в м.Волноваха в Типовому договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 01 березня 1988 р. житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі Типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Державним нотаріусом І Волноваської Державної нотаріальної контори 07.04.1988р. №949. Бюро технічної Інвентаризації м.Волновахи зареєструвало право власності за ОСОБА_1 29.06.1988p. за №371(а.с.18 зв.бік).

На житловий будинок АДРЕСА_1 01.06.2018р. було виготовлено технічний паспорт КП «Волноваське БТІ». Станом на 01.06.2018р. при проведенні технічної інвентаризації було встановлено, що Типовому договорі вказана загальна та житлова площа проекту, a фактично загальна площа будинку становить 136,6 кв.м., житлова площа 74,4 кв.м. (а.с.23-28).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.02.2004р. серії ДН № 039920, ОСОБА_1 , на підставі рішення Донської селищної ради від 17.09.2003р. №ІV/12-41 належить земельна ділянка площею 0,144 га у межах згідно з планом за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.29).

До даного Державного акту долучено план меж земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: 010000019, і відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав саме за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (а.с.30).

Згідно відповіді Головного управління ДПС у Донецькій області, ОСОБА_1 нараховується податок на нерухоме майно за житлову нерухомість (дата державної реєстрації права власності 01.06.2018р. на підставі технічного паспорта НОМЕР_1 виданого КП «Волноваське БТІ») за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 136,6 кв.м., житлова площа 74,4 кв.м. За даними ІКС «Податковий блок» за період з 01.01.2019р. по 28.05.2024р. платником, тобто ОСОБА_1 , сплачено такі податки: 25.04.2019р. - 180,26 грн., 02.07.2020р. - 346,40 грн., 15.06.202р. - 392,01 грн. Всього: 918, 67 грн.

Між тим колегія суддів зазначає, що наведені докази не доводять наявність у позивача станом на 29.06.1998p. (на що він вказує в позовній заяві, з посиланням на штамп Бюро технічної Інвентаризації м.Волновахи на Типовому договорі надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку) права власності на спірний житловий будинок.

В даний період часу діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 №121. Яка втратила чинність 06.08.2012р.

Відповідно до п.4 Інструкції «Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», п.п.4.1. оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11:

а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування:

фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію…..

Таким чином, на підтвердження виникнення права власності на новостворене нерухоме майно на час його створення (який вказує позивач в позові) було передбачено певний порядок державної реєстрації з видачею документу - свідоцтва про право власності, який мав певну затверджену форму і містив відповідні графи для заповнення.

Крім того він видавався за певних умов, зокрема наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, затвердженого відповідним рішенням органу місцевої виконавчої влади.

Як вбачається з наданої позивачем ксерокопії Акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських споруд індивідуального забудовника від 01.05.1998р., в травні 1998 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було прийнято в експлуатацію, будівництво розпочато 01.03.1988р., закінчено 01.05.1998p (а.с.20).

Разом з тим, позивачем не надано доказів про затвердження даного акту відповідним рішенням Виконкому, як і не надано доказів щодо видачі в подальшому (чи втрати) свідоцтва про право власності, як це було передбачено Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб.

Крім того, зазначення у відповіді на запит позивача Головного управління ДПС у Донецькій області, про зареєстроване за позивачем 01.06.2018р. право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорта НОМЕР_1 , виданого КП «Волноваське БТІ» не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Таким чином, звертаючись з даним позовом на підставі ст.392 ЦК України, ОСОБА_1 не довів в суді наявність у нього, підтвердженого належними доказами, права власності щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою. Тому у задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити з наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 4 даної норми закону зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, шляхом зміни його мотивувальної частини.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що фактично позивачу відмовлено у задоволені його вимог, то підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання права власності - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання права власності змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: А.В. Гапонов

Г.В. Новікова

Повне судове рішення складено 02 квітня 2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв