Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 295/7424/20
Провадження № 2/279/744/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року м. Коростень

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Івашкевич О.Г., з секретарем судового засідання Маковською Д.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу № 295/7424/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2025 року до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з Корольовського районного суду м.Житомира на підставі ухвали від 29.11.2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначає, що у липні 2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. За умовами договору надав у борг відповідачу кошти у сумі 3700 доларів США з метою розмитнення транспортного засобу. Дані кошти відповідач зобов`язався повернути до кінця вересня 2019 року. Зазначає, що факт укладання договору позики між сторонами підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000775, а саме протоколом допиту ОСОБА_2 , внесеного до ЄРДР від 24.02.2020 року. Відповідно до протоколу Іскоростенський вказав, що позичав у нього кошти в сумі 3700 доларів США.

Оскільки у встановлений строк відповідач вказаний борг не повернув, наразі добровільно погашати заборгованість за договором позики відповідач не бажає, змушений звернутися до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 98642 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду 3700 доларів США та стягнути 2385,79 грн. інфляційних втрат, 2157 грн. - 3% річних. Одночасно просить суд стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.02.2025 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено відповідачам строк для подачі відзиву на позов, подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову.

Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, шляхом неодноразового направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі за місцем реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. У встановлений строк правом подачі відзиву на позов не скористався, будь яких заяв, клопотань, що стосуються розгляду справи не подав.

До суду повернулися поштові відправлення з довідками про причини повернення/досилання з відмітками про невручення рекомендованих листів у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 755/17944/18 від 10.05.2023 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку "відсутній за вказаною адресою" вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду.

Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5,8 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з підстав, передбачених ст.1046 1050 ЦК України.

Виходячи зі змісту зазначених норм матеріального права, вони застосовуються в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір позики, який не виконується з вини якоїсь з сторін.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частинами 1,2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, в даній категорії справ суди повинні досліджувати боргові розписки чи договори позики, та виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

До позовної заяви позивач договір позики не додав, незважаючи на те, що стаття 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду і інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

На час розгляду справи вказаний документ також не був наданий суду для огляду.

Відповідач у відзиві, направленому на адресу Корольовського районного суду м.Житомира, факт укладання з позивачем саме договору позики заперечує.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 в справі № 522/22023/16-ц (провадження № 61-11419св18) , а також у ч.2 ст.78 ЦПК України вказано, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З цих підстав суд не бере до уваги в якості доказу укладення договору посилання позивача на пояснення ОСОБА_2 , надане ним у рамках кримінального провадження № 000775 за ознаками кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.289 КК України, про те, що у червні 2019 року "для розмитнення автомобіля в мене не вистачало коштів, але для цього мені доклав ОСОБА_3 певну суму, яку точно вказати наразі не можу", оскільки такі дані не підміняють собою потребу в укладенні та дотриманні письмової форми договору позики, якщо позивач обгрунтовує свої вимоги наявністю саме договірних зобов`язань.

За висновками Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року в справі № 910/23428/17 під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) сформульовано висновок, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.13 ЦПК України).

Розглянувши дану справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасників справи, суд дійшов висновку, що позивач, в розумінні ст.76-81 ЦПК України, не подав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання з відповідачем договору позики, тобто не підтвердив своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за договором позики, виходячи з дійсного його змісту та достовірності документа, на підставі якого повинен доказуватися факт укладення договору позики і його умови, що є підставою для відмови у позові.

Такий висновок суду узгоджується з правовими висновками про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Позивачем не було надано жодного документу, який би засвідчив, що позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що відповідачу були передані грошові кошти в заявленому розмірі, а відповідач ці кошти отримав, порядок та строк їх повернення.

Враховуючи викладене та те, що будь-яких належних та допустимих доказів укладання договору позики та передачі відповідачу коштів у заявленому розмірі матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволені позову відмовлено, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4,12,19,76-81, 247,258, 259,263-265, 273,279,352,354,355 ЦПК України таст. 205, 207, 1046-1050 ЦК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Оксана ІВАШКЕВИЧ