Дата документу 02.04.2025 Справа № 335/243/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/243/25
Провадження №22-ц/807/670/25
Головуючий в 1-й інстанції - Новасардова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стасіка Антона Ігоровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 січня 2025 року) у справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 . В обґрунтування заяви посилається на те, що, ОСОБА_2 незаконно утримував у себе їх спільну доньку, яку наразі повернуто матері, між тим ОСОБА_2 продовжує чинити психологічний тиск на заявницю, принижує її честь та гідність, систематично використовує погрози, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 просить суд видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис на строк 6 (шість) місяців щодо: заборони ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року, відмовлено повністю в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Стасіка Антона Ігоровича подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що побоювання та страхи ОСОБА_1 з приводу того, що ОСОБА_3 має можливість забрати та утримувати їх спільну доньку є цілком реальними та підтверджені доказами. Заявниця живе в статі постійного стресу, оскільки заяви ОСОБА_4 нею сприймаються як реальна загроза фізичної конфронтації, приниження, знущання та насильницьких дій. Також суд не врахував висновок психолога, яким зафіксовано, що заявниця зазнала психологічного травмування внаслідок вчинення ОСОБА_5 психологічного насильства у вигляді образ.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, ОСОБА_2 повідомлений про апеляційний розгляд шляхом направлення йому копії апеляційної скарги, ухвали про відкриття апеляційного провадження та судової повістки засобами поштового зв`язку (а.с.87,88).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується, копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.06.2021 року.

Разом з цим, відповідно до копій витягів з реєстру територіальної громади, місцем реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є АДРЕСА_1 .

До матеріалів заяви долучено відповідь № 946/01-21/20.03-356 від 12.07.2022 районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району на звернення заявниці, відповідно до якої повідомлено, що за даних обставин відділ по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей, через відсутність будь-якого зв`язку із ОСОБА_2 не може підтвердити, або спростувати факт вчинення домашнього насилля відносно малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також провести з ОСОБА_2 профілактичну бесіду, щодо відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Разом з тим, згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження №0002068 від 25.11.2022 за п.2 ч.2 ст.115 КК України.

Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження №0000073 від 11.01.2023 за ч.1 ст.382 КК України.

Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження №0000365 від 16.02.2023 за ч. 2 ст. 146 КК України, яке було закрито 28.02.2023 на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

27.04.2023 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

До матеріалів справи долучено відповідь уповноваженого Верховною радою України з прав людини від 21.08.2023 на звернення заявниці щодо розшуку дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернення на територію України, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні матері з дитиною відповідно до якої повідомлено, що оскільки порушене питання потребує здійснення подальшої перевірки, інформує про прийняття рішення щодо відкриття провадження за зверненням. Про результати провадження буде проінформовано додатково.

До матеріалів доданий скриншот листування з месенджеру телефона та роздруківка змісту розмов між батьками за жовтень 2023 року та квітень 2024.

На адвокатський запит від 10.10.2024 був підготовлений висновок психолога ГО «Крок до людей» від 15.10.2024, відповідно до якого встановлено, що у ОСОБА_1 , 1993 року народження виявлені ознаки психологічного травмування внаслідок вчинення колишнім чоловіком психологічного насильства у вигляді образ, загроз та знецінення її як матері, що також може негативно вплинути на дитину. Наслідками вчиненого психологічного насильства для пані ОСОБА_1 є постійно підвищене почуття тривоги; переживання щодо особистої безпеки та безпеки дитини; почуття страху та напруженості; високий рівень підозрілості, потреба у захисті та спокої. Рекомендовано відвідування фахівця психолога для стабілізації емоційного стану. Психологічне травмування стало наслідком дій та погроз колишнього чоловіка в результаті з`явився страх за своє життя та життя дитини. У випадку не усунення травмуючих факторів, а саме не вжиття захисних запобіжних функцій та заходів, направлених на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наслідки можуть бути критичними для психоемоційного стану та здоров`я в цілому.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того що заявником не надано, а судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня. В судовому засіданні заявник повідомила суд про те, що дитина була повернута їй в травні 2024 року, її батько ОСОБА_2 залишився поза межами країни та зі слів третіх осіб має намір та бажання повернутися в Україну щоб забрати у неї доньку. Також, в судовому засіданні заявниця повідомила про те, що ОСОБА_2 здійснює психологічний тиск на неї шляхом телефонних розмов, які містять погрози та залякування. При дослідженні в судовому засіданні запису телефонних розмов судом не було встановлено особу ОСОБА_2 . Крім того, із запису та наданої роздруківки телефонних розмов суд вбачав, що між сторонами склалися неприязні відносини, які виникли з питань спілкування та виховання дитини під час перебування дитини з батьком, а саме до травня 2024. При цьому суд також виходив із того, що наявність між сторонами неприязних відносин не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Згідно вимог ч.3 ст. 3 цього Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників процесу, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження реалізації прав та свобод у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надавши, оцінку поданим доказам, суд встановив, що заявником не було надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що в разі не застосування вказаних заявником в заяві про видачу обмежувального припису, заходів та обов`язків щодо протидії вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника та дитини, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.

Згідно матеріалів справи встановлено, що між сторонами у справи існував конфлікт з приводу визначення місця проживання їх спільної дитини. 27.04.2023 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час подання заяви про видачу обмежувального припису дитина проживає разом із матір`ю відповідно до вказаного рішення. Ситуація пов`язана із застосуванням щодо заявниці психологічного насильства з боку заінтересованої особи, і докази надані в цьому контексті, зокрема роздруківки розмов та скріншоти переписки у месенджері стосуються періоду до повернення дитини заявниці і не є актуальними на час подання заяви. Побоювання заявниці щодо можливого подальшого застосування психологічного насильства з боку ОСОБА_2 є слушними, між тим не мають на час подання заяви і на час розгляду справи по суті доказового підґрунтя, зважуючи зокрема і на те, що за словами заявниці заінтересована особа наразі перебуває за кордоном.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не був врахований висновок психолога, а також пояснення заявника, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження й ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку, вірно встановив характер правовідносин, що склались між сторонами та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який, в свою чергу, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стасіка Антона Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова