КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/1098/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1183/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Київської обласної державної адміністрації на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року у складі судді Войнаренко Л.Ф.,

у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Лісовий Філін» до ОСОБА_1 , державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс», третя особа: ОСОБА_2 про захист права власності,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ТОВ «Лісовий Філін» звернулося у суд із позовомдо ОСОБА_1 , ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (з подальшими змінами на державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» та згодом на державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс») про захист права власності, у якому просило: визнати за ним право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області загальною площею 3,4222 га, кадастровий номер :34:234:6002.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці, а саме, - житлового будинку площею 69,5 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами (погріб, сарай, убиральня, сарай, літній душ, 5 навісів, колодязь питний, колонка питна, огорожа), які за договором купівлі-продажу були придбані у відповідача ОСОБА_1 .

Однак внаслідок неправомірної відмови відповідача ДП «Вищедубечанське лісове господарство» у вчиненні дій щодо припинення його прав на зазначені землі позивач позбавлений можливості у оформленні права власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Лісовий Філін» задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Київської обласної державної адміністрації, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Лісовий Філін»; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення має спеціальний правовий статус.

Вказано, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Зазначає, що на момент ухвалення Вишгородським районним судом рішення від 27 квітня 2017 року, спірна земельна ділянка площею 3,4222 га з кадастровим номером :34:234:6002 відносилась до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Посилається на те, що відповідно до інформації філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 25 квітня 2024 року №203/20.16-2-2024 (правонаступник ДП «Вищедубечанське лісове господарство») спірна земельна ділянка площею 3,4222 га з кадастровим номером :34:234:6002 знаходиться на землях державного лісового фонду кварталу 846, виділи 1, 2, 5, 6, 7, 9 Хотянівського лісництва згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 року та державного акта на право постійного користування землею від 24 вересня 1998 року серії ІІ-КВ №003308.

Звертає увагу суду на те, що Вишгородським районним судом порушено вимоги Земельного і Лісового кодексів України під час визнання за юридичною особою права власності на земельну ділянку державної власності лісогосподарського призначення, яка перебувала у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства.

Крім того, згідно інформації філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 25 квітня 2024 року № 203/20.16-2-2024, підприємством не надавались жодні погодження на вилучення земельної ділянки площею 3,4222 га з кадастровим номером :34:234:6002 з постійного користування.

Посилається на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 18 листопада 2013 року не містить істотної умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок.

Окрім цього, земельна ділянка першочергово сформована і зареєстрована у Державному земельному кадастрі лише 14 грудня 2016 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Вказує, що як наслідок спірна земельна ділянка виникла як об`єкт цивільних правовідносин лише 14 грудня 2016 року, а саме через три роки від моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, що у свою чергу унеможливлює автоматичний перехід права власності на неї відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України у зв`язку з набуттям 18 листопада 2013 року права власності на житловий будинок.

Зазначено, що ані ОСОБА_1 , ані ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не були власниками спірної земельної ділянки, як наслідок останні являлись неналежними відповідачами.

В судовому засіданні представниця скаржника прокурор Батюк І.В., представниця Новицька А.О. в інтересах Київської обласної державної адміністрації та адвокат Зубчак О.Р. в інтересах державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» просили апеляційну скаргу задовольнити.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Як убачається зі справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 жовтня 2013 року державним підприємством «Вищедубечанське лісове господарство» згідно з наказом від 18 жовтня 2013 року №101, зареєстрованим державним реєстратором прав на нерухоме майно згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 12496479 від 08 листопада 2013 року, номер запису про право власності: 3305875, являвся власником житлового будинку площею 69,5 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами (погріб, сарай, убиральня, сарай, літній душ, 5 навісів, колодязь питний, колонка питна, огорожа), розташованих на земельній ділянці, яка належить ДП «Вищедубечанське лісове господарство» за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. 18 листопада 2013 року за №2747, ТОВ «Лісовий філін» придбало у ОСОБА_1 вказаний житловий будинок площею 69,5 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами (а.с. 7-8 т.1).

Право власності на вищевказані споруди зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №129579399 (а.с. 9-11 т.1).

Крім того з технічного паспорта на житловий будинок від 25 липня 2016 року, складеного ТОВ «Благобудконсалт», витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-016 від 14 грудня 2016 року, а також листа ТОВ «Регіональний центр розвитку» №1150 від 14 квітня 2017 року, вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці державної власності загальною площею 3,4222 га, кадастровий номер :34:234:6002 (а.с. 12-20 т.1).

З метою оформлення прав на земельну ділянку ТОВ «Лісовий філін» звернулося до ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з листом №16/1 від 16 грудня 2016 року, у якому просило останнє вчинити дії щодо припинення прав ДП на зазначену земельну ділянку (а.с. 23 т.1).

У відповідь на що листом №10-01/578 від 21 грудня 2016 року ДП «Вищедубечанське лісове господарство» повідомило, що останнє є постійним лісокористувачем права якого передбачені ст. 19 ЛК, а не власником чи розпорядником земельних ділянок лісового призначення. Чинним законодавством не передбачено право постійного лісокористувача приймати будь-які рішення стосовно вилучення ділянок чи вчинення дій щодо припинення права користування на земельні ділянки. Також зазначено, що у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 10.04.08 №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення зупинено. З огляду на що, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» позбавлено законодавчих можливостей вчиняти будь-які дії щодо припинення прав на земельні ділянки, що перебувають у його користуванні (а.с. 24-25 т.1).

Задовольняючи позов, районний суд погодився з доводами позивача щодо протиправності відмови ДП «Вищедубечанське лісове господарство» у вчиненні дій щодо припинення права постійного користування на спірну земельну ділянку. При цьому суд розцінив вказані дії як такі, що порушують права власності позивача на належне йому нерухоме майно, оскільки він позбавлений можливості юридично оформити свої права щодо земельної ділянки під вказаним майном та користуватися нею на законних підставах.

Між тим з такими висновками колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у п. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1 ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Згідно зі ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України (в чинній редакції та в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій», дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Таким чином, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (подібний за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).

Так зі змісту вимог ТОВ «Лісовий філін» звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на земельну ділянку, яка розташована на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області загальною площею 3,4222 га, кадастровий номер :34:234:6002до ОСОБА_1 та державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс», які є не належними відповідачами у справі, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення й не належить жодному з них.

У даному випадку розгляд справи та ухвалене за наслідками такого розгляду рішення не можна вважати такими, що відповідають вимогам закону.

Оскільки судом першої інстанції справу розглянуто у неналежному суб`єктному складі, а в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів в порядку статті 51 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові з підстав не залучення до участі у справі всіх належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Київської обласної державної адміністрації задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: