КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 379/653/24 Головуючий у суді І інстанції Зінкін В.І.
Провадження № 22-ц/824/4394/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року у справі за позовом приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року приватно-орендне сільськогосподарське підприємство (далі - ПОСП) «Нива» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 05 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 29 липня 2024 року, яке було відкладено на 17 вересня 2024 року.

13 вересня 2024 року до суду першої інстанції від представника позивача - адвоката Пєнязькової О.О. надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Заява обґрунтована тим, що на момент пред`явлення позову 14 червня 2024 року позивачу не було відомо, що спірні посіви озимого ріпаку знищені, а на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0017, площею 3,1200 га, яка належить відповідачці, зростає інша культура - кукурудза, оскільки дана обставина була встановлена під час огляду посівів ПОСП «Нива» 16 липня 2024 року безпосередньо перед збором урожаю. Отже, після подання позовної заяви в процесі підготовчого провадження у справі з`ясувалося, що посіви озимого ріпаку 2024 року, що зростали на вказаній земельній ділянці, засіяні ПОСП «Нива» у серпні 2023 року, що є предметом позову, знищені, а відтак предмет позову відсутній.

На підставі викладеного представник позивача просила суд закрити провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю предмету спору та повернути ПОСП «Нива» судовий збір, сплачений при поданні позову відповідно до платіжної інструкції № 979 від 04 червня 2024 року на суму 3 028,00 грн.

17 вересня 2024 року до суду від представника відповідачки - адвоката Шевченко А.М. надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій вона просила на підставі частини дев`ятої статті 141, частини п`ятої статті 142 ЦПК України стягнути з ПОСП «Нива» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Заява мотивована тим, що позивачем в межах його правомочностей за період з моменту ймовірного посіву озимого ріпаку - 10 серпня 2023 року та до моменту пред`явлення позову до суду - 17 червня 2024 не було здійснено жодної перевірки стану «своїх» посівів, а акт огляду комісії ПОСП «Нива» від 16 липня 2024 року з`явився та був поданий до суду лише 13 вересня 2024 року, тобто вже після отримання відзиву на позовну заяву. Зазвичай для України ріпак косять в кінці червня і до середини липня, що свідчить про те, що станом на дату подання позову на спірній земельній ділянці апріорі не могло бути посівів озимого ріпаку, оскільки за фазою розвитку станом на червень ріпак вже в стадії завершення дозрівання, тобто зерна ріпаку вже сформовані і це урожай, а не посіви. Позивач мав би пересвідчитися в існуванні предмету його вимог в натурі на місцевості задля забезпечення можливості ефективного захисту своїх прав в обраний спосіб, попередження необґрунтованого подання позову. Отже, саме з власної вини, зумовленої процесуальною недбалістю та недобросовісною поведінкою, позивачем було пред`явлено позов до відповідачки при відсутності предмету спору на момент звернення до суду. Всі означені обставини вказують на те, що позивач міг та зобов`язаний був пересвідчитися в існуванні об`єкта його претензійно-майнової вимоги на момент пред`явлення позову, однак акт огляду земельної ділянки на предмет відсутності на ній спірних посівів озимого ріпаку та наявності посівів кукурудзи з`явився лише 16 липня 2024 року, тому очевидною є необґрунтованість пред`явленого позову, що є самостійною та достатньою підставою для повного відшкодування здійснених відповідачкою витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Таке відшкодування позивачем судових витрат є важливим для ОСОБА_1 та справедливим, адже цих витрат вона не зазнала б за відсутності необґрунтованого позову ПОСП «Нива».

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача - адвоката Пєнязькової О.О. про закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору визнано передчасним та ухвалено розглянути його у судовому засіданні при розгляді справи по суті з огляду на позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року заяву представника ПОСП «Нива»- адвоката Пєнязькової О.О. про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у справі № 379/653/24 за позовом ПОСП «Нива» звернулося до ОСОБА_1 про визнання права власності на посівизакрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Зобов`язано ГУ Державної казначейської служби України у Київській області повернути ПОСП «Нива»судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, сплачений згідно платіжної інструкції № 979 від 04 червня 2024 року, у зв`язку із закриттям провадження у справі.

Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

У задоволенні заяви представника відповідачки - адвоката Шевченко А.М. про розподіл судових витрат про стягнення з ПОСП «Нива» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що посіви озимого ріпаку 2024 року, засіяні ПОСП «Нива» у серпні 2023 року, що є предметом позову, знищені, а відтак предмет спору відсутній та між сторонами не залишилося неврегульованих питань, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

З огляду на наявність підстав для закриття провадження в цій справі у зв`язку з відсутністю предмета спору суд вважав, що позивачу відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» слід повернути судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, сплачений за подання позовної заяви.

Вирішуючи заяву представника відповідачки про розподіл судових витрат, місцевий суд виходив з того, що обставини цієї справи не свідчать про вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на зловживання ним своїми процесуальними правами. Доводи представника відповідачки, викладені у заяві про розподіл судових витрат, є безпідставними і ґрунтуються виключно на власній суб`єктивній позиції сторони відповідача, яка не довела належними доказами, що дії позивача при зверненні до суду були недобросовісними, а звернення позивача до суду із даним позовом - необґрунтованим. Суд вважав, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими чи недобросовісними та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати на професійну правову допомогу. Крім того, закриття провадження у справі не свідчить про безпідставність і необґрунтованість позову, а також про відсутність спору між позивачем та відповідачкою.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, відповідачка в особі представника - адвоката Шевченко А.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права,та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що предметом спору у цій справі було визнання права власності на посіви озимого ріпаку, які, за твердженням позивача, були засіяні ним 10 серпня 2023 року в період чинного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0017, площею 3,1200 га. У свою чергу, відповідачка категорично заперечувала щодо таких доводів позивача, адже будь-які посіви озимого ріпаку, а тим більше врожай озимого ріпаку на її земельній ділянці відсутні.

На підтвердження зазначеного до відзиву на позовну заяву було додано протокол огляду (обстеження) земельної ділянки від 30 липня 2024 року та лист ФОП ОСОБА_2 вих. № 13 від 30 липня 2024 року, відповідно до яких 02 травня 2024 року ФОП ОСОБА_2 здійснював обробіток зазначеної земельної ділянки, зокрема, культивацію мілку, посів кукурудзи та коткування. На даний час на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0017 зростають посіви кукурудзи під урожай 2024 року, що належать ФОП ОСОБА_2 як єдиному законному та належному землекористувачу.

З огляду на вказані обставини, у відзиві на позовну заяву від 08 серпня 2024 року відповідачкою було викладено заяву про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

13 вересня 2024 року ПОСП «Нива» також звернулось до суду із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на те, що на момент пред`явлення позову 14 червня 2024 року йому не було відомо, що спірні посіви озимого ріпаку знищені, а на вказаній земельній ділянці зростає інша культура - кукурудза, оскільки дана обставина була встановлена під час огляду посівів ПОСП «Нива» 16 липня 2024 року безпосередньо перед збором урожаю.

Таким чином, і позивач у заяві від 13 вересня 2024 року, і відповідачка у відзиві від 08 серпня 2024 року взаємно визнали та підтвердили відсутність посівів озимого ріпаку на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0017 та наявність на ній посівів кукурудзи. У свою чергу, факт подання позивачем заяви про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору саме по собі є процесуальним визнанням необґрунтованості пред`явленого позову та відмови в його задоволенні у разі розгляду справи по суті.

Позивач повинен був та мав всі можливості пересвідчитися в існуванні предмета позову (посівів озимого ріпаку) перед зверненням до суду з позовом про визнання права власності на посіви, відсутність же необґрунтованого звернення до суду мало б місце виключно у разі припинення існування предмета спору вже після звернення позивача до суду.

Позивач був попереднім орендарем земельної ділянки відповідачки, йому було достовірно відомо її місцезнаходження, відтак у разі здійснення ним 10 серпня 2023 року посівів озимого ріпаку, до 14 червня 2024 року він мав би здійснювати обробіток посівів (підживлення, захист від шкідників та бур`яну). Тобто, позивач не міг не знати та не був позбавлений можливості пересвідчитися у наявності або відсутності посівів озимого ріпаку безпосередньо на момент подання позову у червні 2024 року. Тобто, позивач не був позбавлений можливості оглянути земельну ділянку до того, як звертатися до суду з даним позовом, натомість вчинив дану дію лише 16 липня 2024 року.

На переконання відповідачки, процесуальна послідовність дій позивача спрямована на введення суду в оману, намагаючись штучно виправдати власну недобросовісну поведінку.

Звертає увагу суду, що звернення особи до суду з позовом вимагає від іншого учасника справи - відповідача вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності відкриття провадження у справі, зокрема, вивчення позовної заяви, її мотивів і доводів, збору контрдоказів, підготовки відзиву на позов, заяв з процесуальних питань тощо, залучення адвоката та оплати його послуг, а тому і у випадку закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору мають бути враховані судові витрати, що понесли інші учасники справи.

Саме з власної вини, зумовленої процесуальною недбалістю та недобросовісною поведінкою, позивачем було пред`явлено позов до ОСОБА_1 при відсутності предмета спору на дату звернення до суду 17 червня 2024 року. Та обставина, що ПОСП «Нива»нібито довідалося про відсутність посівів озимого ріпаку лише 16 липня 2024 року не звільняє його від обов`язку відшкодувати відповідачці витрати на правничу допомогу, зумовлені пред`явленим позовом. Позивач не був позбавлений можливості визначити правильний та ефективний спосіб захисту, перевірити наявність в натурі (на місцевості) посівів озимого ріпаку та пред`явити позов відповідно до змісту спірних правовідносин та наявного предмета спору, натомість процесуально неграмотна поведінка позивача ніяким чином не може покладати на відповідачку збитки у вигляді витрат на правничу допомогу, що настали виключно через необхідність захищатися в межах пред`явлених позовних вимог.

Разом з тим, під час постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, зокрема тим, на які посилалася представник відповідачки під час обґрунтування наявності підстав для стягнення з позивача витрат на правничу допомогу внаслідок його необґрунтованих дій. Суд надав неправильну оцінку діям позивача, внаслідок чого дійшов помилкових висновків щодо відмови у задоволенні вказаної заяви, у той час як встановлення обставин щодо необґрунтованості дій позивача є ключовим у стягненні з нього витрат на правничу допомогу у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Пєнязькова О.О. просить відмовити відповідачці у задоволенні вказаної апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, оскільки суд першої інстанції не встановив в діях ПОСП «Нива» ознак зловживань процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, чи позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Розглянувши заяву представника відповідачки про розподіл судових витрат, суд вірно вказав, що її доводи про те, що позивач зловживав своїми процесуальними правами є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, відповідачка не довела належними доказами, що дії позивача при зверненні до суду були недобросовісними, а звернення до суду із цим позовом - необґрунтованим. Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтею 55 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а саме по собі подання заяви про закриття провадження у справі не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, яке не містить обмежень в його реалізації.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представники сторін адвокати Шевченко А.М. та Пєнязькова О.О. надіслали свої додаткові пояснення у справі, в яких просили розгляд апеляційної скарги здійснювати без їх участі, що узгоджується із вимогами частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України закріплено, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За роз`ясненнями, викладеними в абзаці 3 пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі закриття провадження по справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду процесуальні кодекси України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду (правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 905/121/19, від 13 травня 2021 року у справі № 910/16777/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 902/136/21 та від 18 січня 2022 року у справі № 922/2017/17).

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у справі, суд першої інстанції виходив із того, що представницею ОСОБА_1 не доведено належними доказами існування необґрунтованих, винних чи недобросовісних дій позивача у даній справі, зловживання ним процесуальними правами. Достовірних доказів необґрунтованості дій позивача в судовому засіданні також не встановлено. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої цієї статті суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Зокрема, предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).

Підставою закриття провадження у даній справі стала заява представника позивача - адвоката Пєнязькової О.О. від 13 вересня 2024 року про те, що на момент пред`явлення позову 14 червня 2024 року ПОСП «Нива» не було відомо, що спірні посіви озимого ріпаку знищені, а на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 , зростає інша культура - кукурудза, оскільки дана обставина була встановлена під час огляду посівів ПОСП «Нива» 16 липня 2024 року.

На підтвердження зазначеного позивачем надано копію акту огляду посівів ПОСП «Нива» від 16 липня 2024 року, відповідно до якого комісія підприємства провела огляд посіяного озимого ріпаку у полі № 5 на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 3,12 га з кадастровим номером :02:006:0017 та встановила відсутність культури озимого ріпаку на вказаній земельній ділянці, що була засіяна ПОСП «Нива», водночас комісією встановлено наявність культури - кукурудза, що зростає на земельній ділянці.

Враховуючи зазначені обставини, районний суд закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору і в цій частині ухвала Таращанського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року не оскаржується сторонами.

Звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідачки - адвокат Шевченко А.М. посилалась на те, що з вини позивача, який пред`явив позов при відсутності предмету спору на момент звернення до суду, ОСОБА_1 вимушено понесла витрати на правову допомогу. Про те, що позов є необґрунтований було повідомлено суд ще у відзиві на позовну заяву від 12 серпня 2024 року та вказано про наявність підстав до закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Представник позивача - адвокат Пєнязькова О.О. подала до суду першої інстанції свої заперечення на вказану заяву, вказуючи, що стороною відповідача не доведено, що саме необґрунтовані дії ПОСП «Нива» були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали. При цьому жодного доводу щодо співмірності заявленої суми витрат сторона позивача не зазначила.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Так, предметом спору у даній справі було визнання за ПОСП «Нива» права власності на посіви та врожай озимого ріпаку 2024 року, що були засіяні позивачем 10 серпня 2023 року (в період дії договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2008 року) і зростають на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0017, площею 3,1200 га, яка розташована на території Великововнянської сільської ради Білоцерківського (колишнього Таращанського) району Київської області та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до долученого до відзиву на позовну заяву протоколу огляду (обстеження) земельної ділянки від 30 липня 2024 року та листа ФОП ОСОБА_2 вих. № 13 від 30 липня 2024 року, починаючи з 05 лютого 2024 року ФОП ОСОБА_2 здійснює обробіток зазначеної земельної ділянки, зокрема 02 травня 2024 року здійснив культивацію мілку, посів кукурудзи та коткування. На даний час на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:0017 зростають посіви кукурудзи під урожай 2024 року, що належать ФОП ОСОБА_2 як єдиному землекористувачу на підставі договору № 8 про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 05 лютого 2024 року (а.с. 169-174, т. 1).

Тобто, станом на дату подання позову про визнання права власності на посіви - 14 червня 2024 року, земельна ділянка вже не перебувала в оренді у позивача, з лютого 2024 року оброблялася землекористувачем - ФОП ОСОБА_2 та 02 травня 2024 року була засіяна насінням кукурудзи.

На спростування викладеного позивачем будь-яких доказів до матеріалів справи не долучено.

При цьому, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 Об'єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виснувала, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Враховуючи також презумпцію цивільного права про те, що власність зобов`язує (стаття 319 ЦК України), особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаною про його стан тощо. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися про стан своєї власності не може бути підставою для висновку, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на майно за його фактичної відсутності, тобто відсутності предмета спору, позивач діяв добросовісно, не зловживаючи своїми процесуальними правами на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосовуючи аксіому ubi emolumentum, ibi onus - де користь, там і тягар (права потребують обов`язків), дійшов висновку про те, що на момент пред`явлення позову позивач мав би пересвідчитися в існуванні предмета позову, враховуючи, що на земельній ділянці відповідачки росла інша уже культура, а не та, право власності на яку він просив визнати.

Доводи представника ПОСП «Нива» про те, що на момент пред`явлення позову 14 червня 2024 року підприємству ще не було відомо, що спірні посіви озимого ріпаку знищені, а на земельній ділянці зростає кукурудза, колегія суддів не сприймає з огляду на цикли росту культури озимого ріпаку в різні пори року та необхідність періодичного здійснення обробітку посівів (підживлення, захист від шкідників та бур`яну, тощо).

Колегія суддів погоджується із представником відповідачки в тому, що у цій конкретній ситуації позивач мав всі можливості пересвідчитися в існуванні предмета спору саме перед зверненням до суду з позовом про визнання права власності на посіви озимого ріпаку, а не після його пред`явлення, внаслідок чого ОСОБА_1 з метою захисту в суді своїх права та охоронюваних законом інтересів вимушена була нести витрати на правничу допомогу адвоката.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що представником відповідачки не доведено належним чином, що позивач діяв недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов, як це визначено вимогами частини другої статті 44 та частини дев'ятої статті 141 ЦПК України.

Частинами першою, другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

З матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву та заяви про розподіл судових витрат на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн представник відповідачки долучила копії договору про надання правничої допомоги № 65/24 від 08 липня 2024 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001180 від 02 листопада 2023 року, ордера на надання правничої допомоги серії АІ № 1657411 від 25 липня 2024 року, додаткової угоди № 1 від 08 липня 2024 року, акту здачі-приймання наданих послуг № 1 від 16 вересня 2024 року, банківської квитанції до платіжної інструкції від 16 вересня 2024 року (а.с. 157-159, 227-229, т. 1).

Відповідно акту здачі-приймання наданих послуг № 1 від 16 вересня 2024 року обсяг витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги відповідачці складає 5 год. вартістю по 2 000,00 грн за одну годину роботи адвоката, тобто 10 000,00 грн.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Разом з тим, жодних заперечень щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу та клопотання про зменшення розміру судових витрат сторона позивача в суді першої інстанції не висловлювала, тому з огляду на документальну доведеність стороною відповідача того факту, що нею понесено витрати на правову допомогу, відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат або зменшення їх розміру.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач не заперечував проти заявленої суми судових витрат та її розміру, а відповідачка добросовісно виконала покладений на неї процесуальний обов`язок щодо своєчасного та належного заявлення про витрати на професійну правничу та підтвердила належними і допустимими доказами розмір таких витрат, висновок суду про відмову у задоволенні заяви про розподіл таких судових витрат внаслідок закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору є необґрунтованим і таким, що відповідає вимогам закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви представника відповідачки - адвоката Шевченко А.М. про розподіл судових витратне відповідає вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ПОСП «Нива» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За положеннями частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Положеннями частини першої статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Зокрема, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат (пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України).

Аналіз пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України та інших норм процесуального законодавства свідчить, що він охоплює собою в тому числі й розподіл судових витрат. У переліку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, не передбачено ухвали, визначеної пунктом 13 частини першої статті 353 ЦПК України. Тобто, ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат та ухвалена за підсумками її апеляційного перегляду постанова касаційному оскарженню не підлягають (див. ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 2-2722/08 (провадження № 61-15123св23), від 22 серпня 2024 року в справі № 755/65/24 (провадження № 61-11862ск24), від 18 вересня 2024 року в справі № 761/22387/22 (провадження № 61-10504св24), від 18 березня 2025 року в справі № 379/652/24 (провадження № 61-2812 ск25).

Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду, ухвалена за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат, не переглядається в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ангеліни Миколаївни про розподіл судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказану заяву задовольнити.

Стягнути з приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн (десять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній