Провадження № 2/201/800/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання Сідельника Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності та скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31 жовтня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності та скасування арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2004 року позивач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А., за реєстровим № 3844, набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Цього ж дня, 25 серпня 2004 року, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за нею державним реєстратором Маріупольського бюро технічної інвентаризації Донецької області, реєстраційний номер - 6947166.

Після початку повномасштабного вторгнення військами країни-агресора через тимчасову окупацію міста Маріуполя Донецької області позивач була вимушена евакуюватись із зазначеного населеного пункту, а її квартиру було частково пошкоджено внаслідок військових дій.

На даний час, позивачу необхідно внести відомості про належне їй нерухоме майно вищевказану квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою отримання державної допомоги на відновлення житла, яке зазнало пошкоджень внаслідок воєнних дій країни-агресора. Однак, позивач, як власник нерухомого майна, не може вчиняти жодних дій щодо належної їй квартири, оскільки відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартиру накладено арешт із зазначенням власником - ОСОБА_2 .

З наведених підстав позивач просила зняти обтяження у виді арешту з нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 та вилучити із архівної частини Державного реєстру речових прав запис про обтяження: (тип обтяження: арешт (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 2234334, зареєстровано: 28.07.2005 р. за № 2234334 реєстратором: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, 87500, Донецька обл., м. Маріуполь, пр-т Металургів, буд. 21; підстава обтяження: не вказана, б/н, 24.03.1998 р., Нарсуд жовтневого району м. Маріуполь; об`єкт обтяження: квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 ; Власник: ОСОБА_2 , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 24372000ИЕТ8К202, архівна дата: 12.02.1999 р., дата виникнення: 12.02.1999 р., № реестра: 6952-168, внутр. № Е601А82О23Е046295ЕЗС та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 61,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 31 жовтня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Куць О.О. (а.с.24-25).

Ухвалою судді від 13 грудня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності та скасування арешту та призначено її до судового розгляду (а.с.39-40).

25 грудня 2024 року від представника позивача адвоката Левади Є.Л. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, позовну заяву підтримав у повному обсязі, проти закриття підготовчого провадження не заперечував, на стягненні судового збору не наполягав (а.с.48).

10 лютого 2025 року від представника Маріупольської міської ради Донецької області Бастриги С.М. надійшла заява про проведення підготовчого засідання та подальших судових засіданнь без його участі (а.с.60).

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.66).

Сторони у судове засідання не з`явились про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А., за реєстровим № 3844, на підставі якого позивач набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Цього ж дня, 25 серпня 2004 року, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за Ляус О.О. державним реєстратором Маріупольського бюро технічної інвентаризації Донецької області, реєстраційний номер 6947166, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4535940 від цієї ж дати (а.с.12, 13).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_5 (позивач) змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с.9).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на вищевказану квартиру позивача 28 липня 2005 року накладено арешт. Підстава обтяження не вказано, б/н, 24.03.1998 року, Нарсуд жовтневого району м. Маріуполь (а.с.20).

Рішенням державного реєстратора №72372743 від 02 квітня 2024 року позивачу було відмовлено в державній реєстрації прав на нерухоме майно через те, що згідно встановлених пошуків та інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявне обтяження (арешт) на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за іншою фізичною особою (а.с.17).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відновлення порушеного конституційного права на вільне користування своєю власністю є покладення на відповідача обов`язку усунути перешкоди у користуванні майном.

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України регламентовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а, ст.321 ЦК України, - що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира придбана позивачем 25 серпня 2004 року, а запис про арешт зареєстрований 28 липня 2005 року щодо ОСОБА_2 , яка не була власником вказаної квартири на момент накладення на неї арешту.

Крім того, з інвентаризаційної справи вбачається, що попередніми власниками квартири були: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 13, 14-16).

Проте позивач позбавлений можливості звернутися із заявою про реєстрацію зняття заборони відчуження та арешту майна, оскільки він не є зобов`язаною особою (боржником) за цим арештом.

Тому єдиним способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду із позовом про зняття заборони відчуження з нерухомого майна.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача в частинні зняття обтяжень у виді арешту, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у виді арешту позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Вимоги позивача про вилучення запису про арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт (архівний запис) не можуть бути задоволені, оскільки саме вказане судове рішення є підставою для вилучення запису про арешт, тобто, ця вимога стосується порядку виконання рішення, яка реалізується державним реєстратором.

Щодо визнання права власності на вищезазначену квартиру, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні цих вимог, з огляду на те, що факт права власності на квартиру не оспорювався сторонами та відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 2004 року. Відтак, спір в частині визнання права власності на вказану квартиру відсутній.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.13, 81, 95, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності та скасування арешту задовольнити частково.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 2234334, зареєстровано: 28.07.2005 р. реєстратором Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: не вказана, б/н, 24.03.1998 р., Нарсуд жовтневого району м. Маріуполь; об`єкт обтяження: квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 ; власник: ОСОБА_2 , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 24372000ИЕТ8К202, архівна дата: 12.02.1999 р., дата виникнення: 12.02.1999 р., № реєстра: 6952-168, внутр. № Е601А82О23Е046295ЕЗС.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Куць