ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/19378/22

Провадження № 22-ц/820/408/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

П`єнти І.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Величко В.І.,

прокурор Русецька О.В., представник третьої особи адвокат Нагнибіда В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року (суддя Чевилюк З.А.) за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації до Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Старокостянтинівське лісове господарство» про визнання недійсним рішення сесії, зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького звернувся в суд в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації із позовом до Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Старокостянтинівське лісове господарство» про визнання недійсним рішення сесії, зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення.

В обґрунтування вимог позову вказував, що рішенням Давидковецької сільської ради від 30.09.2020 року №5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва на території Давидковецької сільської ради площею 0,12 га, кадастровий номер :01:004:0001, внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за №250 від 21.10.2020.

Вказана земельна ділянки відноситься до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується Проектом організації та розвитку лісового господарства, планово-картографічними матеріалами. Так, спірна земельна ділянка знаходиться в межах кварталу №62, площею земельної ділянки лісового фонду в межах Хмельницького лісництва ДП ХОСЛАП «Хмельницькагроліс», правонаступником якого був ДП «Проскурівське лісове господарство», а на даний час є ДП «Старокостянтинівське лісове господарство». Жодне із вищевказаних підприємств не надавали погоджень на вилучення спірної земельної ділянки. Отже, передача вказаної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 відбулась всупереч вимог Земельного та Лісового кодексів України, оскільки вона відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство».

Із урахуванням викладеного, прокурор просив суд:

визнати недійсним рішення Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 30.09.2020 року №5 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва на території Давидковецької сільської ради площею 0,12 га та передачу у власність ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки, кадастровий номер :01:004:0001;

зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення кадастровий номер :01:004:0001, площею 0,12 га, що розташована на території Хмельницької міської об`єднаної територіальної громади, на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації;

стягнути з відповідачів на користь Хмельницької обласної прокуратури 4962 грн. судового збору за пред`явлення позову та 1240,50 грн. судового збору за заяву про забезпечення позову.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 30.09.2020 року №5 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва на території Давидковецької сільської ради площею 0,12 га та передачу у власність ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки, кадастровий номер :01:004:0001.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення кадастровий номер :01:004:0001, площею 0,12 га, що розташована на території Хмельницької міської об`єднаної територіальної громади, на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації.

Стягнуто з Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури судовий збір в сумі 6202,5 грн., з кожного по 3101,25 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що зі змісту наявних у справі документів вбачається, що земельній ділянці, яка належить Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» на праві постійного користування, встановлено межі в натурі (на місцевості), визначено координати та її остаточно сформовано, шляхом внесення до Державного земельного кадастру, а також здійснено державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, а тому посилання суду першої інстанції на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування як належні докази є безпідставним. Обставини щодо відсутності накладання земельної ділянки з кадастровим номером :02:009:0199 із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:004:0001, що належить на праві власності ОСОБА_1 , не оспорюється стороною позивача та визнані прокурором в судовому засіданні, яке відбулось 07.10.2024 року, що вказує на відсутність порушеного права позивача. Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що право постійного користування у ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» виникло на підставі розпорядження Хмельницької обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 №o633/2008-р, тобто після набрання чинності Лісовим кодексом України. Право постійного користування може підтверджуватись планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування лише щодо земельних ділянок переданих в постійне користування до набрання чинності Лісовим кодексом України (відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Лісового кодексу України цей Кодекс набирає чинності з дня його опублікування. Публікація Лісового кодексу України у Голосі України відбулась 13.04.1994 року). Отже, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, який застосований судом першої інстанції.

Апелянт також звертає увагу на те, що держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (ч.1 статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького вважає позицію апелянта необґрунтованою та такою, що не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що твердження апелянта про те, що спірна земельна ділянка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :02:009:0199 не спростовує факту приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Величко В.І. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Прокурор Русецька О.В. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Представник третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» адвокат Нагнибіда В.І. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 і пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами позовних вимог позивачем.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини вибуття з державної власності земельної ділянки лісогосподарського призначення внаслідок незаконного використання права на безоплатну приватизацію земельної ділянки та застосовані правові норми, суд дійшов висновку, що не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки він не відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Судом встановлено, що розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 року №633/2008-р передано у постійне користування земельні ділянки лісогосподарського призначення Хмельницького району площею 2937 га, в тому числі, Давидковецької сільської ради 71 га, ДП «Хмельницьке обласне спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Хмельницькоблагроліс», правонаступником якого на даний час є ДП Старокостянтинівське лісове господарство.

Рішенням Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 30.09.2020 №5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва, на території Давидковецької сільської ради площею 0,12 га та передано у власність ОСОБА_1 вказану ділянку. Кадастровий номер земельної ділянки :01:004:0001.

Внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за №250 від 21.10.2020 року.

Згідно з листом Хмельницького обласного управління лісового та мисливського господарства від 16.12.2021 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0001 є землями лісогосподарського призначення і зазначена в планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування та відповідно призначена для ведення лісового господарства.

Відповідно Листа Державного підприємства «Проскурівське лісове господарство» від 19.11.2021 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0001 є землями лісогосподарського призначення, що підтверджується розпорядженням голови Хмельницької обласної державної адміністрації про передачу земельних ділянок лісогосподарського призначення ДП ХОСЛАП «Хмельницькоблагроліс» ( на даний час ДП «Проскурівське лісове господарство»), планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Проскурівське лісове господарство», таксаційного опису Хмельницького лісництва, планшетами, матеріалами лісовпорядкування ДП ХОСЛАП «Хмельницькоблагроліс», розроблених Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект»).

За повідомленням Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» згідно Публічної кадастрової карти та матеріалів лісовпорядкування 2015 року земельна ділянка з кадастровим номером:01:004:0001 накладається на землі лісогосподарського призначення 62 кварталу, що перебувають в користуванні ДП «Проскурівське лісове господарство», що підтверджується і доданим витягом з Публічної кадастрової карти. Площа перетину складає 0,0918 га ( а.с.57 т.1)

Крім того вказані обставини також підтверджуються планшетом № 13 матеріалів лісовпорядкування 2015 року ДП ХОСЛАП «Хмельницькоблагроліс», проектом організації та розвитку лісового господарства ДП ХОСЛАП «Хмельницькоблагроліс», витягом з публічної кадастрової карти та іншими письмовими доказами.

На даний час ДП «Проскурівське лісове господарство» перебуває в стані припинення шляхом його реорганізації шляхом приєднання до ДП «Старокостянтинівське лісове господарство».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Позов у цій справі поданий прокурором, зокрема в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державною на здійснення функцій у спірних правовідносинах Хмельницької обласної військової адміністрації у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням ОСОБА_1 земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України) в окрему категорію.

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірна земельна ділянка, яка передана у приватну власність ОСОБА_1 , частково накладається на землі лісогосподарського призначення, лісового фонду в межах Хмельницького лісництва ДП ХОСЛАП «Хмельницькоблагроліс», земельні ділянки якого на даний час перебувають у користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство». Площа перетину 0,0918 га.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням норм земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Схожий висновок також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_4 ».

Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер :01:004:0001) площею 0, 12 га, яка була передана у власність ОСОБА_1 , належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, та передача останньої у приватну власність фізичної особи здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а тому порушене право держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації підлягає відновленню шляхом визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 30.09.2020 року №5 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва на території Давидковецької сільської ради площею 0,12 га та передання у власність ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки, кадастровий номер :01:004:0001; зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення кадастровий номер :01:004:0001, площею 0,12 га, що розташована на території Хмельницької міської об`єднаної територіальної громади, на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації.

Оскільки у даній справі прокурором пред`явлено негаторний позов про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, а у вказаних правовідносинах підлягає пред`явленню віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, колегія суддів вважає, що позивачем обраний неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в позові.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дії її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, можливо і дотримання позовної давності.

В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову скасувати. В задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації слід відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, а апелянт ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи звільнений від сплати судового збору, підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2025 року.

Судді Т.О. Янчук

І.В. П`єнта

О.І. Ярмолюк