Ухвала

Іменем України

26 березня 2025 року

м. Київ

справа № 2-4717/11

провадження № 61-2892ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Гортолум Вікторією Сергіївною, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року у складі судді: Мурманової І. М., та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) подало заяву видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом АТ «Державний ощадний Банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 2600-н від 26 квітня 2007 року станом на 28 липня 2011 року в загальному розмірі 8 711,14 грн, з яких: 6 000,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 522,36 грн - заборгованість за відсотками, 1 946,52 грн - сума пені за кредитом, 242,26 грн - сума пені за відсотками, а також стягнуто судові витрати у загальному розмірі 207,12 грн, тобто по 69,04 грн з кожного.

Банк зазначав, що у добровільному порядку боржники рішення суду не виконали, у зв`язку з цим, на виконання судового рішення було видано виконавчі листи, які перебували на виконанні в органах виконавчої служби. Також, ухвалою суду від 18 серпня 2017 року у справі № 523/10140/17 було постановлено видати дублікат виконавчого листа № 2-4717/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь банку та поновлено строк для його пред`явлення. На виконання вищевказаної ухвали суду 28 вересня 2017 року було видано дублікат виконавчого листа.

В подальшому, дублікат виконавчого листа виданий 28 вересня 2017 року було 04 жовтня 2017 року пред`явлено до виконання.

Постановою державного виконавця Гойда О. Ю. від 18 жовтня 2017 року було відкрито виконавче провадження № 54942188 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача заборгованості у розмірі: 8 780, 18 грн.

Під час оновлення інформації щодо справ, які перебувають на примусовому виконанні, було виявлено, що 28 червня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувача. А ні постанова про повернення виконавчого документа, а ні виконавчий документ на адресу стягувача не надходили. Виконавчий документ було втрачено по незалежним від банку причинам, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2011 року в супереч положенню статті 18 ЦПК України є не виконаним.

АТ «Державний ощадний банк України» просило:

поновити пропущений строк на пред`явлення виконавчого листа;

видати дублікат виконавчого листа у справі 2-4717/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача заборгованість по кредитному договору 2600-н від 26 квітня 2007 року у розмірі 8 711, 14 грн та судові витрати у розмірі 207, 12 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року в задоволенні заяви банку про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа та видачу дублікату виконавчого листа відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

АТ «Державний ощадний банк України» не надав жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, які б свідчили про об`єктивні та непереборні для стягувача обставини пропуску зазначеного строку та не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Оскільки суд не встановив наявність поважних причин повторного пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, то вирішив відмовити у його поновленні та видачі дублікату виконавчого листа;

при відмові у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що умовою для видачі дубліката виконавчого документу є звернення стягувача із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання та у разі доведеності втрати його оригіналу;

звертаючись до суду 23 квітня 2024 року з заявою про поновлення строку на пред`явлення та видачу дублікату виконавчого листа, АТ «Державний ощадний банк України» зазначало, що не отримувало постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28 червня 2018 року та відповідно не отримувало виконавчого листа. Про постанову від 28 червня 2018 року, стягувач дізнався 02 жовтня 2023 року з Автоматизованої системи виконавчих проваджень;

питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Суди, при розгляді заяв про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання мають детально досліджувати всі обставини, які вплинули на пропуск строків пред`явлення виконавчих документів до виконання і розглядати їх в сукупності шляхом встановлення відповідного причинно-наслідкового зв`язку. Це відповідає правовій позиції у справі №6-711цс15, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року. Стягувач зобов`язаний сумлінно користуватись усіма наданими правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій;

рішення суду у справі було ухвалено 15 листопада 2011 року, виконавчий лист було видано 28 вересня 2017 року, ухвалою суду від 18 серпня 2017 року було поновлено строк на пред`явлення виконавчого листа та видано дублікат виконавчого листа, постановою державного виконавця від 18 жовтня 2017 року було відкрито виконавче провадження, постановою державного виконавця від 28 червня 2018 року було повернуто виконавчий документ стягувачу. Однак стягувачем лише в 2023 році було направлено лист щодо усунення порушення права стягувача та термінового направлення дублікату виконавчого листа, тобто за збігом 5 років після винесення постанови про повернення та відповідно за збігом 6 років після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження;

суд першої інстанції вказав, що стягувач не цікавився ходом виконання судового рішення. Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, доказів, що свідчили б про добросовісну реалізацію стягувачем АТ «Державний ощадний банк України» своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник суду не надав. Заявник, який є юридичною особою, зобов`язаний забезпечити належну організацію роботи всіх своїх підрозділів, у тому числі і щодо контролю за судовими та виконавчими документами при їх виконанні;

поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватись у кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами. Положення Закону України «Про виконавче провадження», що обмежують строк на пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, є законодавчим втіленням принципу правової визначеності та встановлюють строк, протягом якого боржник може очікувати примусового виконання рішення, ухваленого не на його користь. Протягом цього строку позивач (стягувач), який бажає примусово виконати рішення суду, повинен вжити всіх залежних від нього заходів для отримання виконавчого документу та пред`явлення його до примусового виконання. З огляду на зазначене, заявник не надав жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, які б свідчили про об`єктивні та непереборні для стягувача обставини пропуску зазначеного строку та не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог;

суд першої інстанції вказав, що визначаючи строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, законодавець визначив, що рішення суду повинно виконуватися. Однак, законодавець визнав за необхідне обмежити строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, таким чином забезпечивши рівність сторін виконавчого провадження. Таким чином, судом не встановлена наявність поважних причин повторного пропущення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а тому суд відмовив у його поновленні та видачі дубліката виконавчого листа.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року:

апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення;

ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

при залишенні без змін ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист;

вирішуючи питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суд досліджує обставини, які мають значення для вирішення відповідного процесуального питання, встановлює причини пропуску строку та оцінює поважність таких причин в сукупності, досліджує докази, надані на підтвердження існування відповідних обставин;

при цьому, апеляційний суд зауважив, що як сторона боржника, так і сторона стягувача має добросовісно виконувати свій обов`язок та дотримуватися положень законодавства, в тому числі щодо виконання процесуальних обов`язків та дотримання строків вчинення відповідних дій. При цьому, сторона не повинна зловживати наданими їй законом правами;

апеляційний суд вказав, що за обставинами цієї справи, дублікат виконавчого листа був виданий 18 вересня 2017 року, тобто строк на пред`явлення до виконання закінчувався 29 вересня 2020 року. 18 жовтня 2017 року було відкрите виконавче провадження та постановою від 28 червня 2018 року виконавець повернув виконавчий документ стягувачу в зв`язку відсутністю в боржника доходу та майна. При цьому, відсутня можливість встановити обставини направлення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, оскільки реєстри відправки та матеріали виконавчого провадження знищенні (строк зберігання один рік та три роки відповідно). Стягувач звернувся з запитами щодо ходу виконавчого лише в жовтні 2023 року, тобто через 6 років з моменту відкриття виконавчого провадження та через 5 років з моменту повернення виконавчого листа стягувачу, на що правильно звертав увагу суд першої інстанції;

при цьому, стягувач не наводив обґрунтованих доводів та не надавав доказів щодо причин відсутності зацікавленості ходом виконавчого провадження впродовж тривалого часу. АТ «Державний ощадний банк України» обмежився лише посиланням на введення карантинних обмежень та перебування працівників на лікарняному, однак не пояснив, яким чином вказані ним обставини перешкоджали йому цікавитися виконавчим провадження по даній справі. При цьому, апеляційний суд враховує, що стягувач був обізнаний про порушення своїх прав тривалим невиконанням судового рішення, однак жодних дій впродовж 5 років не вчиняв. Крім того, апеляційний суд врахував правовий статус стягувача - юридична особа (банк), яка достеменно обізнана з процедурою виконавчого провадження, має добросовісно користуватися процесуальними правами та сприяти ефективному та своєчасному виконанню судового рішення, володіє відповідними інструментами та має можливість відслідковувати хід виконавчого провадження за допомогою відкритих реєстрів. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що в даній справі стягувачу вже поновлювався строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання та видавався його дублікат 28 вересня 2017 року. Однак, стягувач належним чином не використав наданий йому законом об`єм процесуальних прав, що в сукупності призвело до тривалого невиконання судового рішення. Процесуальний інструментарій має використовуватися розумно.Вказане в сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання банку, тому апеляційний суд відхилив відповідні доводи апеляційної скарги.

04 березня 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Гортолум В. С., на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у якій, посилаючись порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

під час оновлення інформації щодо справ, які перебувають на примусовому виконанні було виявлено, що 28 червня 2018 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого доку менту стягувачу. Однак ні постанова про повернення виконавчого документу, ні виконавчий документ щодо боржника ОСОБА_1 на адресу стягувача не надходив. З указаного можна дійти висновку, що документ був втрачений по незалежним від АТ «Державний ощадний банк України» причинам. При цьому, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року всупереч статті 18 ЦПК України залишається так і не виконаним, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачу;

належним доказом підтвердження надсилання стягувачу у виконавчому провадженні постанови про повернення виконавчого документа є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 6/2515/739/2012);

згідно з листом Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від 02 листопада 2023 року щодо відсутності у відділу можливості надати будь-які докази направлення виконавчого листа стягувачу. Отже, наведене свідчить про відсутність належних доказів, які б підтверджували направлення на адресу стягувача постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. АТ «Державний ощадний банк України» вважає, що втрата оригіналу виконавчого листа відбулась по незалежним від банку причинам, а необхідність вчинення дій щодо одержання дублікату виконавчого листа свідчить про поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання;

суди всупереч положенням статей 89, 263 ЦПК України не з`ясували, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено не з вини АТ «Державний ощадний банк України», що є поважною причиною для поновлення строку у контексті гарантії на виконання рішення суду як елементу права на справедливий суд, забезпечення якого відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України є завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, і цим має керуватися суд та учасники судового процесу;

суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11; від 02 вересня 2020 року у справі № 569/10120/13-ц; від 30 серпня 2018 року у справі № 916/4106/14; від 25 вересня 2020 року у справі № 924/315/17; від 09 жовтня 2019 року та від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/22695/13; від 07 липня 2022 року у справі № 918/539/16;

зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/22695/13 вказано, що «не передбачено обов`язку сторони виконавчого провадження відстежувати самостійно стан виконавчого провадження, зокрема, за допомогою Автоматизованої системи виконавчих проваджень», а згідно з постановою Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 918/539/16 «не направлення документів виконавчого провадження є достатньою підставою для визнання причин пропуску поважними та поновлення судами пропущеного строку».

У відкритті касаційного провадження на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в частині вимог щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконанняслід відмовити з таких мотивів.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу (частина перша статті 406 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Оскарження ухвали щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання передбачено пунктом 24 частини першої статті 353 ЦПК України.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки оскаржена постанова Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в частині вимог щодо поновлення строків пред`явлення виконавчих документів до виконання не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Таким чином, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки оскаржені ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 рокув частині вимог щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в частині вимог щодо видачі дубліката виконавчого листа слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/19329820)

позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю;

стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2600-н від 26 квітня 2007 року станом на 28 липня 2011 року в загальному розмірі 8 711,14 грн з яких: 6 000 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 522,36 грн - заборгованість за відсотками, 1 946,52 грн - сума пені за кредитом, 242,26 грн - сума пені за відсотками;

стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 207,12 грн, тобто по 69,04 гривень з кожного.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2017 року в справі № 523/10140/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/68464128):

заяву АТ «Державний ощадний банк України» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання по справі № 2-4717/11 задоволено;

поновлено строк для пред`явлення дублікату виконавчого листа по цивільній справі № 2-4717/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості у розмірі 8 711,14 грн та судових витрат - 69,04 грн;

видано дублікат виконавчого листа по цивільній справі № 2-4717/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості у розмірі 8 711,14 грн та судових витрат - 69,04 грн.

28 вересня 2017 року представник ПАТ «Державний ощадний банк України» отримав дублікат виконавчого листа.

18 жовтня 2017 року постановою державного виконавця відкрите виконавче провадження за листом № 2-4717/11.

28 червня 2018 року державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу в зв`язку з відсутністю в боржника доходу та майна.

02 жовтня 2023 року та 15 січня 2024 року стягувач звертався з запитами щодо виконавчого провадження.

16 лютого 2024 року Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області повідомило, що 28 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Моніторингом даних Системи встановлено, що повторно на примусовому виконанні у відділах державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебували виконавчі провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5, вказане виконавче провадження знищено після закінчення трирічного строку зберігання. На теперішній час у відділі відсутнє підтвердження щодо направлення зазначеного виконавчого документа, оскільки строк зберігання реєстрів відправлень рекомендованої кореспонденції становить 1 рік.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII).

У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).

Згідно підпункту 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що:

«стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України).

Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

У пунктах 53 - 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року в справі № 186/871/14-ц (провадження № 14-97цс24) вказано, що:

«53. Аналіз підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (підпункт 19.4 підпункту 19 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України) дає підстави для висновку про те, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого документа є його втрата.

54. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого документа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Таким чином, дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.

55. Однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

56. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання. Тобто якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката втраченого документа, вважається поданою у межах установленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє в задоволенні цієї заяви».

Таким чином, встановивши, що відсутні підстави для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

З урахуванням того, що касаційним судом відмовлено у відкритті касаційного оскарження судових рішеньв частині вимог щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання аргументи касаційної скарги у цій частині суд відхиляє.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення в частині про видачі дублікатів виконавчого листа свідчить, що правильне застосовування судом норм права в цій частині є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Гортолум Вікторією Сергіївною, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков