Ширяївський районний суд Одеської області
04.04.2025 Справа №: 511/3058/24 Провадження № 2/518/139/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року селище Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Гуржій А.В.

за участю секретаря судового засідання Майнич В.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в селищі Ширяєве Березівського району Одеської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» () до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Роздільняського районного суду Одеської Області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Ухвалою Роздільняського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року справу за цим позовом передано за підсудністю до Ширяївського районного суду Одеської області.

У січні 2025 року до Ширяївського районного суду Одеської області з Роздільняського районного суду Одеської області надійшли за підсудністю матеріали справи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

В обґрунтування вимог, позивач зазначає, що 05.11.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №8.

Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 13.01.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 22.01.2025 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

23.01.2025 року представником позивача усунуто недоліки вказані в ухвалі суду від 13.01.2025 року.

Ухвалою суду від 23.01.2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву.

Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач про відкриття провадження у справі повідомлявся шляхом направлення за місцем реєстрації, ухвали про відкриття провадження, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, до суду повернувся з відміткою про те, що адресат отримав відправлення.

Відповідач, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

05.11.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 8 (надалі Договір).

Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та акцептована ОСОБА_1 , 05.11.2020 року шляхом підписання одноразовим ідентифікатором.

У матеріалах справи наявна копія заяви-формуляра про акцептування оферти №8 від 05.11.2020 р. про прийняття пропозиції ТОВ «Фінансова компанія «Форза» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах.

За цим договором позикодавець зобов`язався передати у власність грошові кошти на погоджений даним договором строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до закінчення строку договору, або ж достроково, а також сплатити проценти.

З зазначеного договору вбачається, що він укладений на строк 11 днів. Розмір позики 4529 гривень. Базова процентна ставка складає 1,11%.

Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договором позики.

30.06.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021р.

Згідно з Договором факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021 року та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Фінансова компанія «Форза», включно і до ОСОБА_1 .

У п. 2.1 Договору факторингу №20210630-Ф/2 зазначається, що ТОВ Фінансова компанія «Форза» зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» зобов`язується їх прийняти та сплатити ТОВ «ФОРЗА» суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором.

ОСОБА_1 було повідомлено про відступлення прав вимоги за договором № 8, що підтверджується копією зазначеного повідомлення від 09.07.2021 року.

13.10.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулася до ОСОБА_1 з вимогою оплатити заборгованість за договором №20210630-Ф/2 від 05.11.2020 року

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У ч.1 ст. 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Судом встановлено, що відповідач своєчасно не повернув фінансовій установі грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Разом із поданням позовної заяви, позивач надав розрахунок заборгованості, з якої вбачається, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором №8 від 05.11.2020 року складає 15996,28 гривні, та складається, зокрема, з:

- заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4529,00 гривень;

- залишку заборгованості по процентам за користування у розмірі 552,97 гривень;

- залишку заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором) у розмірі 10190,25 гривень;

- заборгованості за пенею у розмірі 0,00 гривень;

- інфляційного збільшення (нараховано новим кредитором) у розмірі 724,06 гривень;

Суд критично оцінює зазначений розрахунок з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 вказала, що Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Оскільки, сума нарахованих відсотків за прострочення виконання зобов`язання становить 10190,25 гривень, що майже у два рази перевищує суму наданої позики, що явно не відповідає шкоді, заподіяній кредитору, а тому, суд вважає, що 5806 грн. 03 коп. (тіло заборгованості 4529 гривень; відсотки за прострочення виконання зобов`язання 552 грн. 97 коп.; інфляційне збільшення 724 грн. 06 коп.) є тією сумою, яка б відповідала принципу розумності, добросовісності та справедливості та у повній мірі відшкодувала шкоду, заподіяну кредитору внаслідок невиконання зобов`язання.

Враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5806 грн. 03 коп.

Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 2422 грн. 40 коп.

Згідно платіжної інструкції №664 від 06.08.2024 року, позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. гривень в якості судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача та буде пропорційною розміру задоволених позовних вимог становить 879 грн. 33 коп.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

22 липня 2024 року між ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» та адвокатом Бачинським О.М. укладено договір про надання правової допомоги №20240722-1К. Розмір винагороди адвоката становить 7000,00 гривень.

Відповідно до попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», адвокатом були надані наступні послуги: оплата послуг адвоката за аналіз наданих клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; оплата послуг адвоката за підготовку позовної заяви у справі; оплата послуг адвоката за збирання доказів долучених до справи; оплата послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань, чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи.

Вартість наданих послуг на надання правової допомоги від попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат становить 7000,00 гривень.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проте, на думку суду заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію співмірності, розумності та справедливості.

Щодо аналізу наданих клієнтом документів, судової практики визначення перспектив подання позовної заяви, то на думку суду, зазначені дії не є самостійною послугою, та являються складовою процедури складання позовної заяви.

Щодо послуги з підготовки позовної заяви, то суд зазначає, що позовна заява не значна за обсягом, та за своїм змістом шаблонна, що виключає будь-яку необхідність у пошуку додаткового законодавства та судової практики.

Також, адвокат зазначає про те, що здійснював збирання доказів долучених до позовної заяви. Проте, не зазначає, збирання яких саме доказів здійснював адвокат.

Суд також зазначає про те, що представник позивача, участь у судових засіданнях не брав, оскільки розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.

Суд враховуючи низький рівень складності справи, відсутність значного суспільного інтересу, сталість та єдність законодавства, відсутність потреби здійснювати пошук додаткової судової практики, вважає, що 3 годин часу є тим проміжком часу, що є необхідним для складання зазначеної позовної заяви та подання її до суду, а тому, 3000,00 гривень будуть тією сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка б відповідала критерію співмірності, розумності та справедливості.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 549-552, 625, 629, 1046-1054 ЦК України, ст.ст. 141, 263 265, 279, 282-283 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (Код , IBAN НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528) заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №8 від 05.11.2020 р. в розмірі 5806 (п`ять тисяч вісімсот шість) гривень, 03 коп.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (Код , IBAN НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528), суму сплаченого судового збору пропорційну задоволеним позовним вимогам у розмірі 879 (вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 33 коп.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (Код , IBAN НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банк», МФО банку 300528) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції в 30 денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.В. Гуржій