ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/242/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в складі судді Бородіної Н.М. у справі № 953/21443/21 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У листопада 2021 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 21 червня 2016 року шляхом підписання Анкети-заяви ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на офіційному банківському сайті www.a-bank.com.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 22 жовтня 2021 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 27 817,74 грн, яку АТ «Акцент-Банк» просило стягнути з відповідача разом з судовими витратами.

13 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив, якому просив позов залишити без задоволення.

Вказував про відсутність підстав стягнення з нього заборгованості, оскільки борг виник внаслідок крадіжки. 07 січня 2021 року його кредитна картка була вкрадена - ОСОБА_2 (не є ні родичем, ні знайомим), який заволодів грошовими коштами, що були розміщенні на його картці.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року позов АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року у справі № 953/1823/21, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 було викрадено у відповідача банківську картку, з якої в подальшому знято грошові кошти у сумі 20353 грн. Зважаючи, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, підстави для стягнення заборгованості відсутні.

23 липня 2024 року через систему «Електронний суд» АТ «Акцент-Банк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, Банк просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всі операції з коштами було здійснено до повідомлення Банку про втрату та незаконне використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що було підтверджено ОСОБА_1 в межах кримінальної справи, а тому саме він несе фінансові ризики за вказані транзакції.

Відповідно до матеріалів цивільної та кримінальної справ, відповідач спільно відпочивав з крадієм, знімав з ним разом кошти з банкомату, не приховуючи вводив при ньому ПІН-код від картки. Дані обставини сприяли викраденню в нього банківської картки та можливості здійснити фінансові операції.

Також, ОСОБА_1 як потерпілий мав право на звернення до обвинуваченого з цивільним позовом в рамках кримінальної справи, а тому відступні підстави покладення відповідальності на Банк за недбайливе ставлення відповідача до збереження конфіденційної інформації про ПІН-код картки.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено що 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», відповідно до умов якої він погоджується з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також відповідач підтвердив, що ознайомлений із договором про надання банківських послуг до його укладення та згодний з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.a-bank.com.ua. Зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті А-Банку (а.с. 9).

Відповідно до Розрахунку заборгованості за договором № б/н від 21 грудня 2016 року станом на 22 жовтня 2021 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість в розмірі 27817,74 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 20634,73 грн, заборгованості за відсотками - 7183,01 грн (а. с. 5-8).

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2021 року у справі № 953/1823/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних проступків та призначено йому покарання: за ст. 185 ч.1 КК України у вигляді 2 років обмеження волі; за ст. 357 ч.1 КК України у вигляді 1 року обмеження волі.

Відповідно до вказаного вироку, 07 січня 2021 року в період часу з 02:00 до 03:00 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_2 знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадання грошових коштів, що перебували на той час на рахунку банківської картки А-банку № 4500238 яка належить ОСОБА_1 , скориставшись відсутністю спостереження за ним з боку третіх осіб, шляхом вільного доступу викрав банківську картку А-банку № 4500238. Після чого, використовуючи банківську карту потерпілого ОСОБА_1 в період часу з 07 год. 20 хв. до 07 год 50 хв знаходячись в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 оплатив покупки продовольчих товарів на суму 256 грн 46 коп., після чого в період часу з 09 год. 30 хв. до 11 год. 30 хв. використовуючи банківську картку ОСОБА_1 здійснив зняття грошових коштів з банкомату DN00 розташованого по АДРЕСА_2 , зробивши 5 транзакцій по 1000 грн загальною сумою 5 000 грн. Після чого, того ж дня, 07 січня 2021 року в період часу з 12 год. оо хв. до 12 год. 40 хв., перебуваючи в магазині «ВОДАФОН», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи банківську картку ОСОБА_1 , придбав товар на суму 5 799 грн. В подальшому ОСОБА_2 повернувся до даного магазину та в період часу з 14 год. 30 хв. до 15 год. 20 хв., використовуючи банківську картку ОСОБА_1 прибав товари на суму 6 298 грн, продовжуючи свій протиправний умисел ОСОБА_2 , використовуючи картку ОСОБА_1 в період часу з 15 год. 00 хв. до 15 год. 20 хв здійснив зняття грошових коштів з банкомату DN00 розташованого по АДРЕСА_3 , зробивши 3 транзакції по 1000 грн загальною сумою 3 000 грн, тим самим розпорядився грошовими коштами в розмірі 20 353 гривень, які знаходились на банківській картці ОСОБА_1 . Також як вбачається з вироку, обвинувачений ОСОБА_2 у заяві про визнання винуватості, за участі захисника адвоката Іщенко Ю.В., визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального проступку при обставинах, викладених в обвинувальному акту (а.с. 36-37).

24 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подано заяву до АТ «Акцент-Банк», в який ним повідомлено про втрату картки 07 січня 2021 року, подання заяви на блокування у телефонному режимі та наявність кримінального провадження від 08 січня 2021 року за фактом вказаного злочину, у зв`язку з чим відповідач просив повернути неправомірно зняті кошти у розмірі 20353 грн та відсотки, які будуть нараховані на них, а також перевести заборгованість на обвинуваченого (а .с. 38).

12 березня 2021 року за результатами вказаного звернення АТ «Акцент-Банк» повідомлено, що Банком проведена службова перевірка та встановлено, що операції проводились з фізичною присутністю картки та вводом ПІН коду, підбору або зміни коду не зафіксовано. Також роз`яснено про можливість витребування матеріального збитку в порядку цивільного позову в кримінальному провадженні. (а. с. 39).

Згідно з Довідкою АТ «Акцент-Банк» карта ОСОБА_1 № 49708 була обмежена за зверненням клієнта 03 березня 2021 року (а. с. 110).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, яка є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

ОСОБА_2 не доведено того факту, що 07 січня 2021 року можливість здійснення операцій мала місце не внаслідок його недбалості, оскільки банківські операції відбулися шляхом коректного введення ПІН-кода.

З огляду на положення вищенаведених правових норм висновок суду першої інстанції про те, що відповідач вжив необхідних заходів, а саме: проінформував банк, а також правоохоронні органи про факт крадіжки його банківської карти, що виключає його вину та, відповідно можливість стягнення з нього заборгованості є необґрунтованими.

Сторонами не заперечується, що з рахунку відповідача мало місце списання коштів у загальному розмірі 20353 грн та ці кошти були фактично викрадені у відповідача.

Зважаючи, що матеріали справи не містять відомостей про рух коштів, а наявний лише розрахунок заборгованості, то судова колегія вважає, що відповідно до статті 82 ЦПК України стягненню підлягає сума, визначена вироком суду 20353 грн.

Також, судова колегія наголошує, що ОСОБА_1 , не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків до винної особи.

Щодо стягнення відсотків, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до Анкети-Заяви б/н від 21 грудня 2016 року, відповідачу була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку. В Анкеті-заяві позичальника від 21 грудня 2016 року відсоткова ставка не зазначена (а.с.8).

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», як невід`ємної частини спірного договору.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження № 61-20093св19) зазначено, що:

«в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Отже, заявлений позивачем розмір відсотків стягненню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20353 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду АТ «Акцент-Банк» сплачено 2270 грн за подання позовної заяви та 3405 грн за подання апеляційної скарги (а. с. 23, 114).

Зважаючи, що позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» задоволено частково, а саме на 73,17% ((20353/27817,74) х 100%), судові витрати у загальному розмірі (2270+3405) х 73,17%= 4152,40 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (м. Дніпро, вул. Батумська, 11, 0) заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 грудня 2016 року у розмірі 20353 (двадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн та 4152 (чотири тисячі сто п`ятдесят дві) грн 40 коп. судового збору.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина