Справа № 468/908/24
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Серака Д.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу №468/908/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 був укладений договір №08/08/2007/840 К-1269, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 10 000 доларів США. В забезпечення повернення кредиту ОСОБА_1 виступив поручителем за виконання зобов`язань ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором згідно з договором поруки від 01.08.2007 року.

Відповідачі не виконували належним чином взяті на себе зобов`язання, внаслідок цього за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року було винесене рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №08/08/2007/840К-1269 від 01.08.2007 року в сумі 192548,68 грн.

Ухвалами Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.07.2021 року в даній справі замінена сторона стягувача з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Оскільки наявна заборгованість за кредитним договором не погашена, тому позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку нараховані на вказану заборгованість 3 проценти річних за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року включно в сумі 27 837,79 грн. та втрати від інфляції за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року включно в сумі 90 821,06 грн., а загалом 118 658,85 грн. Також позивач просив стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8500 грн.

Позов надійшов до суду 06.05.2024 року (зданий до установи зв`язку 29.04.2024 року).

23.05.2024 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

29.08.2024 року постановлене заочне рішення у справі.

20.12.2024 року заочне рішення скасоване та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

30.12.2024 року від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву, які співпадають між собою по суті. Відповідачі заперечили проти задоволення позову, оскільки позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки позивач мав дізнатись про порушення свого права з часу постановлення рішення суду про стягнення заборгованості 09.10.2014 року. Рішення суду від 09.10.2014 року про стягнення основної заборгованості не перебуває на примусовому виконанні і судом відмовлено позивачу у поновленні строку пред`явлення виконавчих листів щодо такого рішення до виконання, тому таке рішення не може бути виконане в примусовому порядку, тому відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.03.2019 року №757/44680/15-ц грошове зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якого не є безпідставно набутим майном, є натуральним зобов`язанням, до якого положення ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись. Оскільки кредит був виданий в іноземній валюті, то заборгованість по ньому не підлягає індексації, тому вимоги про стягнення втрат від інфляції є необґрунтованими. Вимоги про стягнення з поручителя ОСОБА_1 виходять за обсяг його відповідальності, оскілки він поручився за виконання зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів та інших передбачених договором нарахувань, проте поручитель не брав на себе обов`язку відповідати перед кредитором за несплату позичальником передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, які поручитель вважає самостійним зобов`язанням, за яке поручитель не поручався.

13.01.2025 року від позивача надійшли відповіді на відзив, в яких позивач вказав, що оскільки рішення суду про стягнення заборгованості не виконане та відповідачі не погасили стягнуту судом заборгованість, то їх правовідносини з кредитором не припинені і останній має право на стягнення передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань. Строки позовної давності не спливли, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням і право на позов про на стягнення передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту усунення такого порушення. Також з часу запровадження на території України карантину, а в подальшому воєнного стану строк позовної давності продовжений на строк дії таких обставин, тому позивач не пропустив строк позовної давності. Оскільки заборгованість за кредитом була стягнута за рішенням суду, то неможливість виконання такого рішення у примусовому порядку через пропуск строків не вказує, що зобов`язання по поверненню такої заборгованості, яка була стягнута за відповідним рішенням, стало натуральним зобов`язанням.

Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, про час слухання справи неодноразово повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулись поштові відправлення з відміткою про те, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання, тому він відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши, що при підписанні договору поруки через хворобу очей весь текст договору не міг прочитати, не усвідомлював суть наданої ним поруки, натомість розраховував, що позичальник належним чином виконає своє зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості. Оскільки він кредитних коштів не отримував, то вважає вимоги позивача про стягнення з нього 3% річних та втрат від інфляції безпідставними.

Представник відповідачів підтримав заявлені у відзивах заперечення проти позову, а також вважав, що типовий характер справи та незначний обсяг доказів у справі спростовує співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8500 грн та просив їх зменшити до 4000 грн.

Вислухавши пояснення учасників, дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору №08/08/2007/840 К-1269 від 01.08.2007 року; копію договору поруки від 01.08.2007 року; розрахунок заборгованості; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року по справі №468/1342/14-ц; копії ухвал Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.07.2021 року по справі №468/1342/14-ц; копію договору №02/01-24 від 02.01.2024 року про надання правової допомоги з додатком; копію акту про надання правничої допомоги від 02.07.2024 року; копію ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 19.11.2021 року по справі №468/1342/14-ц; копію інформації з Єдиного реєстру боржників від 07.06.2021 року; копію інформації з Єдиного реєстру боржників від 30.11.2024 року; копію інформації з АСВП від 30.11.2024 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 01.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 був укладений договір №08/08/2007/840 К-1269, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 10 000 доларів США.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_3 01.08.2007 року був укладений договір поруки, за яким поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати солідарно в повному обсязі за невиконання або несвоєчасне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Відповідачі не виконували належним чином взяті на себе зобов`язання, внаслідок цього за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року було винесене рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №08/08/2007/840К-1269 від 01.08.2007 року в сумі 192 548,68 грн.

Ухвалами Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.07.2021 року в даній справі замінена сторона стягувача з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у зв`язку з відступленням права вимоги 21.07.2020 року за укладеним договором про відступлення прав вимог №GL48N718070_I_4.

Оскільки відповідачі не погасили вказану заборгованість, то станом на 23.02.2022 року включно виникла заборгованість в сумі 118 658,85 грн., із яких: 27 837,79 грн. 3% річних; 90 821,06 грн. втрати від інфляції.

Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року по справі №372/3743/15-ц реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року №202/4494/16-ц провадження №14-318цс18 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо заперечень відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитор мав дізнатись про порушення свого права з часу постановлення рішення суду про стягнення заборгованості 09.10.2014 року, то суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності у зв`язку з наступним.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За такого позовна давність до вимог про стягнення щомісячних нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, має відраховуватись за три роки від дати подання позову до суду.

Оскільки позов поданий до суду 29.04.2024 року з дня подання позову до установи зв`язку, то, за загальним правилом, в межах строку позовної давності перебувають нарахування не раніше 29.04.2021 року.

Позивач просить стягнути відповідні нарахування за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року і, за загальним правилом строк позовної давності за вимоги з 01.05.2017 року мав спливати, починаючи з 01.05.2020 року.

Разом з тим відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Карантин був запроваджений на території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 з 12.03.2020 року.

В подальшому Указом Президента України 24.02.2022 року на території України введений воєнний стан, який триває до теперішнього часу.

Отже, починаючи з 12.03.2020 року і по теперішні час строки позовної давності продовжуються.

При цьому на час запровадження карантину строк позовної давності за вимогами про стягнення відповідних нарахувань з 01.05.2017 року не сплив, тому позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості загалом за період 01.05.2017 року по 23.02.2022 року на час пред`явлення позову 29.04.2024 року не спливла.

Суд також не погоджується з позицією відповідачів щодо того, що стягнення передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань після судового рішення збільшує зобов`язання, за виконання якого поручився поручитель, та створює нове самостійне зобов`язання позичальника, за яке поручитель не може відповідати.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

За такого, оскільки ст. 625 ЦК України передбачає лише заходи відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, але самого основного грошового зобов`язання не змінює, то відсутні підстави для висновку, що застосування таких заходів за неналежне виконання основного грошового зобов`язання збільшує обсяг відповідальності за таким основним зобов`язанням, тому відсутні підстави для висновку про припинення поруки, якою було забезпечене основне зобов`язання.

Рішенням суду від 09.10.2014 року кредитний договір не розривався.

Разом з тим нараховані за ст. 625 ЦК України платежі нерозривно пов`язані з основним грошовим зобов`язанням та не є самостійним зобов`язанням, як це вважають відповідачі.

При цьому відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об`ємі, що і позичальник, як солідарні боржники, а, отже, - і в частині нарахованих на таке зобов`язання передбачених ст. 625 ЦК України платежів.

Крім того відповідно до п. 5.3 договору поруки дія договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору.

Також відповідно до постанови Верховного Суду від 20.05.2021 року по справі №910/3077/20 наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Суд також не погоджується з позицією відповідачів щодо того, що оскільки кредит був наданий в іноземній валюті, то відсутні підстави для стягнення втрат від інфляції.

Відповідно до постанови Верховного Суду базова сума для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України, визначається в попередньому судовому рішенні.

Оскільки рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року заборгованість за кредитним договором №08/08/2007/840К-1269 від 01.08.2007 року стягнута не в іноземній валюті, а в національній валюті, то за невиконання зобов`язання зі сплати стягнутої судом суми є підстави для нарахування втрат від інфляції.

Суд не погоджується з позицією відповідачів, що оскільки рішення суду від 09.10.2014 року про стягнення основної заборгованості не перебуває на примусовому виконанні і судом відмовлено позивачу у поновленні строку пред`явлення виконавчих листів щодо такого рішення до виконання, тому таке рішення не може бути виконане в примусовому порядку і відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.03.2019 року №757/44680/15-ц зобов`язання за таким рішенням є натуральним зобов`язанням, до якого положення ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись.

Така постанова Об`єднаної палати Верховного Суду стосується випадків, коли позивач у зв`язку з пропуском строків позовної давності не може отримати судових захист своїх прав.

В даній же справі порушенні права кредитора на повернення кредиту та супутніх платежів захищене відповідним судовим рішенням від 09.10.2014 року про стягнення такої заборгованості, тому правовідносини в даній справі не є релевантними правовідносинам, щодо яких була ухвалена постанова Об`єднаної палати Верховного Суду.

Натомість відповідно до постанови Верховного Суду від 07.08.2023 року по справі №752/9858/21 у справі, що переглядається, зобов`язання за кредитним договором не є натуральним, оскільки ці зобов`язання отримали судовий захист рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2011 року суду, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь період невиконання рішення суду про стягнення коштів в межах строку позовної давності, який обчислюється останніми трьома роками, які передували подачі позову.

У зв`язку з цим, позов підлягає задоволенню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача слід стягнути нараховану їм заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України за кредитним договором №08/08/2007/840К-1269 від 01.08.2007 року за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року включно в сумі 118 658,85 грн., із яких: 27 837,79 грн. 3% річних; 90 821,06 грн. втрати від інфляції.

Внаслідок задоволення позову з відповідачів на користь позивача в рівних частинах підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору №02/01-24 від 02.01.2024 року про надання правової допомоги з додатком, копією акту про надання правничої допомоги від 02.07.2024 року.

Представник відповідачів заявив клопотання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку з тим, що заявлені до відшкодування витрати непропорційні складності справи та предмету спору.

Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

При цьому, вказана вище категорія даної справи та типовий її характер, а також мінімальний обсяг доказів спростовує те, що на аналіз матеріалів справи потрібно було 3 години, як це вказано в акті про надання правничої допомоги.

За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 4000 грн., які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в рахунок погашення заборгованості в розмірі трьох процентів річних та втрат від інфляції за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року включно за кредитним договором №08/08/2007/840К-1269 від 01.08.2007 року 118 658 (сто вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 2000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 2000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошене скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (вул. Автотранспортна, буд. 2, офіс 205, м. Дніпро Дніпропетровської області, 49089, ідентифікаційний код 40696815);

Відповідачі: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

Повне судове рішення складене 04.04.2025 року.

суддя: