КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/4563/19

номер провадження: 22-ц/824/5608/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Хитрової Любові Володимирівни та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року у складі судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 04 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк»кредит у розмірі 7 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Зазначав, що при укладанні договору сторони керувались ч.1 cт.634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованої договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Позивач вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 31 січня 2019 року складає 98 367 грн 63 коп., в тому числі: 5 570 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом; 85 974 грн 94 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 1 900 грн 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 4 672 грн 27 коп. - штраф ( процентна складова).

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість кредитним договором від 04 грудня 2007 року у розмірі 98 367 грн 63 коп., з яких: 5 570 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом; 85 974 грн 94 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 1 900 грн 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 4 672 грн 27 коп. - штраф ( процентна складова).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Хитрова Л.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що з урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної довідки, підписаної позичальником, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обізнаність відповідача з умовами кредитування, зокрема, з розміром відсоткової ставки за процентами. Відповідач протягом тривалого періоду доки заборгованість за такою формою кредиту не стала простроченою. На підтвердження вказаних обставин банком до позовної заяви було долучено виписку по рахунку за договором від 16 квітня 2020 року.

Вказує, що надана виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату отримання картки (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). З виписки також чітко прослідковується якими картками користувався відповідач, її номер та період, в який діяла відповідна картка. Тобто, інформація, яка міститься у виписці по рахунку відповідача також корелюється з іншими наданими банком доказами у справі та не суперечить їм.

Наголошує, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростували надану банком виписку по рахунку. Враховуючи викладене, вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що наявні всі підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором в загальній сумі 96 467 грн 63 коп.

Однак вважає, що висновки суду першої інстанції про звернення банку до суду поза межами строку позовної давності є хибними, оскільки останній платіж відповідачем здійснено не 09 серпня 2015 року в сумі 08 грн 00 коп., як зазначено в оскаржуваному рішенні, а 02 грудня 2016 року - в сумі 89 грн 02 коп. (поповнення картки). Вказані обставини, на думку представника банку, підтверджуються як розрахунком заборгованості, так і випискою по рахунку відповідача. Банк звернувся до суду з даним позовом 04 березня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду частково і змінити його шляхом виключення з мотивувальної частини розділу про визнання судом обґрунтованими вимоги позивача про визнання боргу відповідача за кредитним договором в розмірі 96 467 грн 63 коп., а саме: виключити з мотивувальної частини рішення обґрунтування щодо встановлення судом дати переривання позовної давності 09 серпня 2015 року за фактом поповнення готівкою в терміналі кредитної карти НОМЕР_5 на суму 08 грн 00 коп.; змінити мотивувальну частину рішення суду та вказати на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, який фактично розпочався з моменту закінчення строку дії кредитної картки №21954, тобто з 30 листопада 2011 року; залишити без змін резолютивну частину рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем є АТ КБ «ПриватБанк», однак кредитний договір нібито був укладений між відповідачем та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк». Будь-яких підтверджень про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником закритого акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» позивачем у позові та додатках до нього не наведено. Суд не надав оцінки запереченням відповідача з цього питання.

Крім того, суд фактично визнав обґрунтованими вимоги позивача в частині визнання боргу за неіснуючим кредитним договором в розмірі 96 467 грн 63 коп., а саме: 5 570 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом 85 974 грн 94 коп. - заборгованість за простроченими відсотками 250 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина) 4 672 грн 27 коп. штраф (процента складова). Однак відповідач заперечував проти визнання боргу та скористався найбільш простим та ефективним способом захисту від позову, подавши заяву про застосування позовної давності.

Наголошує, що подача ним заяви про застосування позовної давності обумовлена необґрунтованим позовом, з явними ознаками пропуску позовної давності у договорі, який нібито мав місце у 2007 році. Це є правом відповідача реалізувати своє право з метою повідомлення суду про порушення позивачем встановленого законом строку для подачі позовної заяви до суду та захисту власних прав і інтересів. Така заява не свідчить про підтвердження відповідачем тих чи інших обставин, на які посилається позивач, та не є визнанням позову у розумінні ч.1 ст.206 ЦПК України.

Стверджує, що суд першої інстанції фактично визнав обґрунтованими вимоги позивача в частині визнання боргу за неіснуючим кредитним договором. При цьому суд не вірно, посилаючись на неналежні докази, здійснив обрахування суми боргу та строку переривання позовної давності.

Визнаючи обґрунтованим позов на суму 96 467 грн 63 коп., суд не врахував та невірно оцінив докази незаконності позовних вимог. Відповідач стверджує, що надані банком документи, а саме: заява без номера про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг; копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового кредиту»; витяг з Умов та правил надання банківських послуг; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки; довідка про видачу кредитної картки, у своїй сукупності не можуть бути доказами наявності у відповідача перед позивачем кредитного зобов`язання.

Вважає, що суд, задовольнивши позовні вимоги в частині визнання заборгованості у позичальника за відсотками сумі 85 974 грн 94 коп. та по штрафним санкціям на підставі нікчемних доказів та за умов незаконності нарахування цих відсотків, невірно оцінив докази та помилково прийшов до таких висновків в оскаржуваному рішенні.

Звертає увагу, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували видачу позичальнику у готівковій або безготівковій формі кредитних коштів за заявою від 04 грудня 2007 року. Тому в разі не подання банком доказів видачі кредиту суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог.

Щодо строку позовної давності ОСОБА_1 вказує, що з позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту банк звернувся до суду 04 березня 2019 року. Згідно з наданою банком випискою за договором по кредитній картці № НОМЕР_1 поповнення готівкою безпосередньо рахунку по вказаній картці зафіксовано 17 грудня 2012 року в сумі 200 грн 00 коп. Починаючи з 17 грудня 2012 року і по 29 лютого 2020 року зарахування по кредитному рахунку по кредитній картці № НОМЕР_1 не здійснювалось взагалі. Вказує, що банк лише з 17 грудня 2012 року щомісячно нараховував списання відсотків на залишок боргу по вказаній картці.

У той же час будь-які інші самостійні списання банком по інших кредитних картках, зазначених у виписці, не можна вважати такими, що підтверджують виконання зобов`язань за кредитним договором від 07 грудня 2007 року по картці № НОМЕР_1 . З огляду на викладене, зазначене у рішенні суду першої інстанції поповнення готівкою 09 серпня 2015 року в терміналі кредитної карти НОМЕР_5 на суми 08 грн 00 коп. не може бути доказом дій позичальника із повернення кредитних зобов`язань по кредитній картці № НОМЕР_1 , з якою позивач пов`язує виникнення кредитних зобов`язань у позичальника на підставі заяви від 04 грудня 2007 року.

Стверджує, що це поповнення по іншій картці (НОМЕР_5) не підтверджує вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, а тому не призвели до переривання строку позовної давності.

Зазначає, шо при вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності суд мав врахувати строк дії картки № НОМЕР_1 по заяві від 04 грудня 2007 рок, який закінчився 30 листопада 2011 року. Оскільки строк дії кредитної картки НОМЕР_4 по заяві від 04 грудня 2007 року діяв до останнього дня листопада 2011 року, тобто до 30 листопада 2011 року, то в межах трирічного строку позовної давності банк мав змогу звернутись до суду за захистом своїх прав - не пізніше 30 листопада 2014 року. Таким чином, позивачем не надано доказів суду, а судом не враховано, відсутність доказів переривання боржником та уповноваженими ним особами шляхом вчинення від його імені дії, які свідчать про визнання боржником свого боргу. Однак суд безпідставно зробив висновки, що строк переривання позовної давності наступив 09 серпня 2015 року за фактом поповнення готівкою в терміналі кредитної карти № НОМЕР_2 на суму 08 грн 00 коп.

Крім того, суд не врахував, що строки позовної давності за кредитним договором, яким передбачено щомісячне повернення заборгованості розраховуються щодо кожного окремого платежу та починають свій відлік з моменту прострочення позичальником чергового платежу.

Також ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк», доводи якого кореспондуються з доводами його апеляційної скарги, у тому числі, щодо обставин неналежності наданих позивачем доказів існування між сторонами кредитних правовідносин й наявності у відповідача заборгованості за кредитом, а також щодо обставин пропуску банком загального строку позовної давності. Просить апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу банку, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та 04 грудня 2007 року підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У відповідності до розділу 5 цієї заяви від 04 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (3 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7).

Вказана анкета-заява містить застереження про згоду клієнта з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення в письмовому виді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку позивач додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (Ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/), які не підписано ОСОБА_1 (а.с.9-14).

Підписана ОСОБА_1 04 грудня 2007 року довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», (а.с.8) містить інформацію про: тип картки, тип кредитної лінії, пільговий період, валюту кредитування, базову відсоткову ставку в місяць, розмір щомісячних платежів, термін внесення щомісячних платежів, пеню за невчасне погашення заборгованості, штраф та комісію.

Також банк додав до анкети-заявикопію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , в якій фіксувалися зміни кредитного ліміту (а.с.58) та довідку про видачу відповідачу чотирьох кредитних карток за договором з визначеним терміном їх дії (а.с.59).

З наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 4-6) вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 січня 2019 року складає 98 367 грн 63 коп., з яких: 5 570 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом; 85 974 грн 94 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 1 900 грн 00 коп. - сума комісії та пені, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, зокрема, 250 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина), 4 672 грн 27 коп. штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дійсно має заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором, однак враховуючи, що останній платіж по кредиту відповідач здійснив 09 серпня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом лише 04 березня 2019 року, тобто після спливу трьох років з дня останнього платежу, то суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Тому приймаючи до уваги, що відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, то у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором слід відмовити з підстав спливу строку загальної позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Так, у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.99).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В оскаржуваному рішенні суд указав, що оскільки останній платіж по кредиту відповідач здійснив 09 серпня 2015 року, то з урахуванням приписів ст.257, ч.1 ст. 261 ЦК України, саме з цього дня та протягом наступних трьох років АТ КБ «ПриватБанк» повинно було звернутися до суду з цим позовом.

Разом з тим, як видно із копії виписки по рахунку відповідача за кредитним договором, яка сформована станом на 16 квітня 2020 року, останній платіж за кредитом ОСОБА_1 здійснив не 09 серпня 2015 року в сумі 08 грн 00 коп., як зазначив суд, а 02 грудня 2016 року - в сумі 89 грн 02 коп. (поповнення картки № НОМЕР_3 , деталі операції: кредитна частина P2P переказу).

Наявною у справі довідкою про видачу відповідачу кредитних карток підтверджується, що картка № НОМЕР_3 була видана ОСОБА_2 в рамках підписаного кредитного договору і термін її дії з 01 серпня 2015 року по липень 2019 року (а.с.59).

Отже здійснений 02 грудня 2016 року відповідачем платіж в сумі 89 грн 02 коп. на чинну на той час картку № НОМЕР_3 є конклюдентним визнанням існування між сторонами боргу за кредитними правовідносинами та боргу за кредитом, оскільки вказана картка № НОМЕР_3 була видана ОСОБА_2 в рамках існуючих між сторонами кредитних правовідносин.

Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що здійснений 02 грудня 2016 року платіж в сумі 89 грн 02 коп. стосується іншої картки (№ НОМЕР_2 ) та не підтверджують вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним боргу за кредитом.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належали, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14 зроблений висновок, що «вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що здійснивши 02 грудня 2016 року платіж за кредитом в сумі 89 грн 02 коп., відповідач ОСОБА_2 вчинив дії, що переривають перебіг позовної давності.

Відтак, у зв`язку з перериванням перебігу позовної давності, новий трирічний строк протягом якого АТ КБ «ПриватБанк»мало право на звернення до суду із позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитом, розпочався 03 грудня 2016 року (наступний день після останнього платежу).

З даним позовом АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду 04 березня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України, зазначених вище вимог закону та правових висновків Верховного Суду не врахував, не з`ясував належним чином обставин переривання відповідачем строку позовної давності та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» з підстав пропуску загального строку позовної давності.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У відповідності до до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Пред`являючи позов про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню, комісії та штрафи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, у тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» посилалось на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк».

Також роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс19.

При цьому, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі, визначеному позивачем.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, а також пені, комісії та штрафів.

Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 570 грн 42 коп., колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за тілом кредиту у розмірі 5 570 грн 42 коп. банком надано суду розрахунок заборгованості, який скріплений підписом представника банку.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Отже виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20.

Як видно із наданої банком виписки по рахунку відповідача за кредитним договором, яка сформована станом на 16 квітня 2020 року, відповідач ОСОБА_1 активно користувався кредитними кошами і станом на 31 січня 2019 року (дата складання розрахунку заборгованості) від`ємне сальдо по його рахунку перевищувало визначений банком розмір заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту у сумі 5 570 грн 42 коп.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 570 грн 42 коп., оскільки позовні вимоги банку в цій частині підтверджені достатніми доказами та відповідачем не спростовані.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» за подання до суду позову сплатило судовий збір у розмірі 1 921 грн 00 коп. (а.с.22), а за подання апеляційної скарги - 3 633 грн 60 коп. (а.с.179). Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково, то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 271 грн 96 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Хитрової Любові Володимирівни та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 5 570 грн 42 коп.

В іншій частині позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 271 грн 96 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: