ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 621/4988/23

провадження № 22-ц/818/1497/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції

відповідачі ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 03 грудня 2024 року в складі судді Овдієнко В. В.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ПАТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції ( надалі ПАТ) звернулось до суду з позовом про стягнення ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.10.2019 по 31.10.2023, що станом на 31.10.2023 дорівнює 37 544 грн 92 коп.

В обґрунтування позову зазначало, що у період з жовтня 2019 року по жовтень 2023 року позивачем надавалися послуги з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 , на якому обліковується квартира АДРЕСА_1 , у якій проживає ОСОБА_1 .

Відповідач до ПАТ з відмовою від отримання комунальних послуг не зверталася, жодних заяв не направляла. Комунальні послуги отримує своєчасно. Споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Проте в порушення вимог закону, відповідач не здійснює оплату наданих ПАТ послуг, у зв`язку із чим, за період з 01.10.2019 по 31.10.2023 у неї виникла заборгованість, яка складає 37 544 грн 92 коп.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів існування між ним та ОСОБА_1 правовідносин з приваду договору постачання теплової енергії Відповідач не є власником житла, фактично у квартирі за якою надаються послуги не проживає, тому зазначеними послугами не користується. Тобто, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було повно всебічно та об`єктивно досліджено всіх доказів по справі, а також не було належним чином з`ясовано всіх обставин справи, у зв`язку з чим судом були зроблені висновки, які призвели до ухвалення неправильного рішення про відмову у задоволенні позову. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 дійсно з жовтня 2019 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та користувалася комунальними послугами (комунальні послуги надавалися за зазначеною адресою та особовим рахунком № НОМЕР_2 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 ).

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Даними статуту Публічного акціонерного товариства "Центренерго", ліцензій НКРЕ: Серії АД № 041967, виданої 28.02.2013, Серії АД № 041970, виданої 28.02.2013, та Ліцензії НКРЕ Серії АЕ № 194660, виданої 03.06.2014, ліцензії (переоформленої рішенням від 10.11.2015 № 2732), Зміївська ТЕС ПАТ "Центренерго" визначена постачальником та виконавцем житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення) на території смт Комсомольське (Слобожанське) Зміївського району Харківської області (а. с. 14).

Згідно довідки Зміївської теплової електричної станції ПАТ "Центренерго" № 08/698 від 22.11.2023 особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

Даними розрахунку платежів за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 підтверджується існування заборгованості за період з 01.10.2019 по 31.10.2023 у розмірі 37 544 грн 92 коп., у тому числі: за послуги централізованого опалення - 26 228 грн 08 коп., з абонентської плати вузлів обліку теплопостачання - 618 грн 23 коп., за централізоване постачання гарячої води - 2 003 грн 94 коп., з абонентської плати гарячої води - 538 грн 49 коп., за централізоване постачання холодної води - 2 243 грн 23 коп., з абонентської плати води та водовідведення - 277 грн 41 коп., з абонентської плати води - 548 грн 39 коп., за водовідведення - 2 553 грн 23 коп., за абонентську плату водовідведення - 341 грн 99 коп., нараховано інфляційні втрати - 1 663 грн 72 коп., 3% річних - 528 грн 21 коп. (а. с. 6-13).

Відповідно до довідок відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/1703 від 11.12.2023, № 01-21/1865 від 06.11.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Крім неї, ніхто не зареєстрований (а. с. 19, 115, 117).

Згідно інформації КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 172/11/24 від 12.11.2024 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012, належала в цілому ОСОБА_2 , на підставі: - свідоцтва про право власності на житло, видане Зміївською ТЕС 07.04.1977 в 1/3 частині; - договору дарування, посвідченого Зміївським приватним нотаріусом Гаврильєвим В. І. 10.07.2004, р-р № 1356 в 1/3 частині; - договору дарування, посвідченого Зміївським приватним нотаріусом Гаврильєвим В. І. 10.07.2004, р-р № 1353 в 1/3 частині (а. с. 116).

Зі змісту клопотання відповідача ОСОБА_1 від 30.08.2024 вбачається, що правонаступником власника житла ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (а. с. 83).

Даними довідки від 27 квітня 2022 року № 6309- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи підтверджується, що ОСОБА_1 має фактичне місце проживання з 27.04.2022 за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 81).

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії .

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ( надалі Закон № 1875-IV).

Згідно статті 1 Закону № 1875-IV житлово - комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про теплопостачання» від 2 червня 2005 року

№ 2633-IV, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин ( надалі Закон № 2633-IV) визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: інші юридичні факти, зокрема фактичне споживання послуг. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Приписами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги визначені вимогами ст. 31 Закону № 1875-IV, до повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг.

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону № 2633-IV споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону № 2633-IV у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Це узгоджується з положеннями ст.11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії споживачів відповідних послуг.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Надані позивачем докази свідчать, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , проте з 27.04.2022 є внутрішньо переміщеною особою, та проживала за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 115, 81).

На час судового розгляду ОСОБА_1 зазначила,що проживає в м. Вінниця.

З інформації КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 172/11/24 від 12.11.2024 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012, належала в цілому ОСОБА_2 , на підставі: - свідоцтва про право власності на житло, видане Зміївською ТЕС 07.04.1977 в 1/3 частині; - договору дарування, посвідченого Зміївським приватним нотаріусом Гаврильєвим В. І. 10.07.2004, р-р № 1356 в 1/3 частині; - договору дарування, посвідченого Зміївським приватним нотаріусом Гаврильєвим В. І. 10.07.2004, р-р № 1353 в 1/3 частині (а. с. 116).

Разом з тим, згідно довідок відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/1703 від 11.12.2023, № 01-21/1865 від 06.11.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Крім неї, ніхто не зареєстрований (а. с. 19, 115, 117).

Судом встановлено, що зареєстроване офіційне місце проживання відповідача збігається з вищевказаним адресом відповідача, за яким позивач надає послуги за особовим рахунком 2226: АДРЕСА_6 .

Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 01.10.2019 по 31.10.2023 наявна заборгованість - 37 544 грн 92 коп., у тому числі: за послуги централізованого опалення - 26 228 грн 08 коп., з абонентської плати вузлів обліку теплопостачання - 618 грн 23 коп., за централізоване постачання гарячої води - 2 003 грн 94 коп., з абонентської плати гарячої води - 538 грн 49 коп., за централізоване постачання холодної води - 2 243 грн 23 коп., з абонентської плати води та водовідведення - 277 грн 41 коп., з абонентської плати води - 548 грн 39 коп., за водовідведення - 2 553 грн 23 коп., за абонентську плату водовідведення - 341 грн 99 коп., нараховано інфляційні втрати - 1 663 грн 72 коп., 3% річних - 528 грн 21 коп. (а. с. 6-13).

Відповідачка вказаний розрахунок не оскаржила, проте заперечувала про стягнення заборгованості з неї.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що у спірний період ОСОБА_1 не користувалась житлом за місцем її реєстрації.

В супереч вимог ст..ст.12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження того, що квартира за адресою якої надаються комунальні послуги належить іншій особі суду не надані.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у спірний період була єдиним споживачем послуг з теплопостачання, оскільки крім неї в квартирі ніхто не зареєстрований та не проживав. єдиною зареєстрованою особою є саме відповідачка.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року №6-2951цс15.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Той факт, що власника майна не було залучено до участі в справі не позбавляє можливості ОСОБА_1 звертатися до суду з позовом про стягнення з власника коштів в порядку регресу та доводити підстави своїх вимог у загальному порядку.

За таких обставин та наведених норм матеріального права колегія суддів вважає встановленим, що між сторонами у даній справі виникли правовідносини, які ґрунтуються на фактичному споживанні відповідачкою наданих позивачем комунальних послуг, які вона має сплачувати відповідно до визначеного у вказаних нормах матеріального права порядку.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 Закону № 1875-IV зазначено, що споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Відповідно до підпункту 7 пункту 43 «Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690, зазначено, що споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору.

З відповідними заявами ОСОБА_1 не зверталась.

Проте, матеріали справи підтверджують, що з 27 квітня 2022 року ОСОБА_1 проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_4 , що унеможливлює споживання послуг позивача за спірною адресою.

У статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає доведеним, що відповідачка у період з жовтня 2019 року по 27 квітня 2022 року була споживачами послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води та у неї за вказаний період існує заборгованість з урахуванням передбачених ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3% річних за період з жовтня 2019 року по січень 2022 року у розмірі 22983,13 грн (20791,20 грн + 1663,72 грн + 528,21 грн).

ОСОБА_1 в суді першої інстанції посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення Публічного акціонерного товариства «Центренерго» із позовною заявою у дійсній справі є грудень 2023 року, а період нарахування заборгованості становить 01.10.2019 по 31.10.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою у грудні 2023 року, просив стягнути заборгованість за період з 01.10.2019 по 31.10.2023. Тобто трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.

Наведені обставини та правове обґрунтування свідчить про часткову доведеність позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані комунальні послуги у період з жовтня 2019 року по квітень 2022 року, з урахуванням нарахованих санкцій на загальну суму 22983,13 грн.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому, судова колегія вважає що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості в сумі 22983,13 грн за період з жовтня 2019 року по квітень 2022 року.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню на 61,21% з відповідачки на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст.367, 368, 369, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» - задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 03 грудня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Центренерго» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» 20791(двадцять тисяч сімсот дев`яносто одну) грн 20 коп, інфляційні нарахування в сумі 1663 ( одну тисячу шістсот шістдесят три) грн 72 коп. та 3% річних в сумі 528 ( п`ятьсот двадцять вісім ) грн 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» судовий збір в сумі 3867 (три тисячі вісімсот шістдесят сім) грн 05 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б.Яцина