Провадження №2/523/1501/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі головуючої судді: Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Павлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 757/13559/24-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що судовими інстанціями України встановлено, що він, як позивач неодноразово звертався до ГУНП України в Одеській області, Суворовського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області та Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо незаконної торгівлі на самовільному ринку на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , де проживає позивач. На податкові внески громадян України, внаслідок ідеології кремлівського агресора, керівництво нереформованого ГУНП в Одеській області, з метою неправомірної вигоди та приховування кримінальних злочинів у службовій сфері, сприяють незаконному збагаченню ВП Суворовського РВ №3 м. Одеси ГУНП в Одеській області, шляхом нанесення моральної та матеріальної шкоди позивачу та мешканцям будинку АДРЕСА_1 .

Моральну шкоду вбачає у психологічному тиску свавілля силової структури ГУНП України, ігнорування тяжкого становища в умовах воєнного стану та незаконного збагачення у використанні службової сфери за стан кризисної години в країні. Матеріальна шкода полягає у комунальних платіжках до ЖКС за прибирання і вивіз сміття з нелегального ринку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , за його рахунок.

А тому, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким стягнути з Державного бюджету, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську служби України на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. моральної шкоди та 10000,00 грн. матеріальної шкоди.

Суд констатує, що 29.08.2024 року представником відповідача Державної казначейської служби України Богдан І.С. було надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову, представник відповідача вказує на те, що позивачем неправильно зазначено найменування відповідача, оскільки за кодом зареєстровано Державну казначейську службу України, а не Головне управління Державної казначейської служби України як зазначено позивачем в позовні заяві. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду.

Казначейство, яке за ініціативою позивача залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зважаючи на наведені вище аргументи, оскільки, як стверджує позивач, Казначейство жодної шкоди йому не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, отже не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджуваними діями інших державних органів.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що: «Матеріальна шкода враховується в комунальних платіжках до ЖКС за приборку і вивіз сміття з нелегального ринку та прибудинкової території дома АДРЕСА_2 , за мій рахунок». Сплата комунальних послуг є відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» обов`язком фізичної або юридичної особи, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншої особи, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житловокомунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги та не може бути матеріальної шкодою. Тому доводи позивача про те, що він має право на відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду.

Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд констатує, що 10.12.2024 року представником відповідача Міністерства внутрішніх справ України Старостенко О.О. було надано заяву, яка за своєю правовою природою є відзивом на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову, представник відповідача вказує на те, що позов не містить жодних належних фактів, які б підтверджували здійснення протиправних дій з боку МВС стосовно позивача. Вирішення питань, що наведені позивачем у заявленому позові та покладені в обґрунтування його доводів віднесено до компетенції Національної поліції України. Позивач не наводить жодних фактів протиправних дій з боку працівників центрального апарату МВС України, які в результаті могли завдати йому шкоди. Позивач не зазначає в позовній заяві чи в додатках жодних фактів, які б підтверджували протиправність дій з боку працівників МВС України, що в результаті могли спричинити завдання ОСОБА_1 моральної шкоди

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Правовідносини між сторонами є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Так, як вбачається із обставин викладених позивачем у позовній заяві судовими інстанціями України встановлено, що ОСОБА_1 , як позивач неодноразово звертався до ГУНП України в Одеській області, Суворовського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області та Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо незаконної торгівлі на самовільному ринку на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , де проживає позивач. На податкові внески громадян України, внаслідок ідеології кремлівського агресора, керівництво нереформованого ГУНП в Одеській області, з метою неправомірної вигоди та приховування кримінальних злочинів у службовій сфері, сприяють незаконному збагаченню ВП Суворовського РВ №3 м. Одеси ГУНП в Одеські й області, шляхом нанесення моральної та матеріальної шкоди позивачу та мешканцям будинку АДРЕСА_1 .

Моральну шкоду позивач вбачає у психологічному тиску свавілля силової структури ГУНП України, ігнорування тяжкого становища в умовах воєнного стану та незаконного збагачення у використанні службової сфери за стан кризисної години в країні. Матеріальна шкода полягає у комунальних платіжках до ЖКС за прибирання і вивіз сміття з нелегального ринку та прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , за його рахунок.

Так, із наявного в матеріалах справи листа Управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області № 3/Х-86 від 05.02.2024 року вбачається, що в ході вивчення матеріалів поданої ОСОБА_1 скарги за фактом можливої бездіяльності керівництва ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, підстав для вжиття заходів реагування не встановлено. Крім того, в ході вивчення матеріалів попередніх перевірок, проведених згідно чинного законодавства працівниками відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області встановлено, що впродовж 2023 року, дільничними офіцерами поліції за результатами реагування неодноразово вживались заходи правового впливу, зокрема здійснювалось документування адміністративних правопорушень, передбачених ст. 160 КпАП України. Таким чином, підстав для перегляду прийнятих рішень не встановлено.

Згідно приписів п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно приписів ч.ч. 1-2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (п. 8.10 постанови ВП ВС від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Судом в рамках розгляду даної справи встановлено, що МВС України та ГУ Державної казначейської служби України не є належними відповідачами в рамках розгляду даної справи, оскільки, такі не є зобов`язаними за вимогою позивача з огляду на наступне.

Так, відповідно до постанови КМУ від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України та утворення як юридичних осіб публічного права територіальні органи Національної поліції.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

До основних повноважень поліції відноситься виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вжиття у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вжиття заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень, а також здійснення своєчасного реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення (п. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію»).

Аналогічні приписи містить Положення про Національну поліцію, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, а саме пункт 4 Положення.

Таким чином, на переконання суду, наведені позивачем у заявленому позові та покладені в обґрунтування його доводів віднесено до компетенції Національної поліції України.

А тому, беручи до уваги те, що позов не містить жодних належних фактів, які б підтверджували здійснення протиправних дій з боку МВС України стосовно позивача, суд зазначає, що МВС України не є належним відповідачем у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника.

ВС у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висловлену у справах №242/4741/16-ц та №641/8857/17), дійшов до висновку, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України (Казначейство) або її територіальний орган.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17), зазвичай, орган діями якого завдано шкоду.

Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду.

Відповідно до пункту 2 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215 (далі Положення), Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів.

Згідно з Положенням Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку; здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України.

Казначейство, яке за ініціативою позивача залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, відсутність посилання позивача на те, що Казначейство заподіяло останньому шкоду, а також те, що таке у правовідносини з позивачем не вступало, отже не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджуваними діями інших державних органів.

У постанові від 17.04.2018 по справі № 523/9076/16 ВС зазначив, що згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом або договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З матеріалів позовної заяви встановлено, що жодної вимоги до Казначейства позивачем не висунуто.

На органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що ГУ Державна казначейська служба України не є належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 у даній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем викладених в позові обставин щодо порушення його права з боку МВС України та Головного управління Державної казначейської служби України належними доказами, у зв`язку із чим даний позов задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 13, 15 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 квітня 2025 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер