КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1370/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Київ

справа №369/295/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., повний текст складено 02 грудня 2022 року у справі позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року позивач ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 15 лютого 2019 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №769;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 15 лютого 2019 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №770;

застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557357 від 15.02.2019 18:22:20, приватний нотаріус Каплун Ю.В., КМНО, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №30322029 від 15.02.2019 за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,2347 га, кадастровий №:03:002:0405, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, адреса: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Білогородська, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24, та поновити запис про право власності №3387138 від 28.10.2013 за ОСОБА_1 ;

застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557574 від 15.02.2019 18:48:27, приватний нотаріус Каплун Ю.В., КМНО, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №30322081 від 15.02.2019 за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,2348 га, кадастровий №:03:002:0414, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, адреса: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Білогородська, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24, та поновити запис про право власності №3375020 від 28.10.2013 за ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що 14 лютого 2019 року постановою Київського апеляційного суду у справі №2605/18536/12 задоволено апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк».

Скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва у справі №2605/18536/12 від 11грудня 2018 року.

Ухвалено нове рішення, яким задоволено заяву АТ «Дельта Банк» про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Виконавчий лист Оболонського районного суду міста Києва №2/756/660/13 від 27 грудня 2017 року виданий на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року у справі №2605/18536/12, зі змінами рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №788-Ф від 05 лютого 2007 року.

Вказував, що 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 відчужив на користь своєї тітки ОСОБА_3 чотири земельні ділянки за договорами купівлі-продажу.

25 квітня 2019 року постановою приватного виконавця Авторгова А.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 за виконавчим листом Оболонського районного суду міста Києва №2/756/660/13 від 27 грудня 2017 року.

Зазначав, що у межах виконавчого провадження було встановлено відсутність у ОСОБА_1 майна, достатнього для повного задоволення вимог АТ «Дельта Банк», у зв'язку з чим позивач вважає, що боржник діяв недобросовісно та зловживав правами, договори купівлі-продажу земельних ділянок були укладені боржником на шкоду кредитору з метою уникнення звернення на них стягнення в рахунок погашення боргу, тобто вони є фраудаторними правочинами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року позов ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посвідчений 15 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим №769.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посвідчений 15 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим №770.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557357 від 15.02.2019 18:22:20, приватний нотаріус Каплун Ю.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №30322029 від 15.02.2019 за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,2347 га, кадастровий №:03:002:0405, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, адреса: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, та поновлено запис про право власності №3387138 від 28.10.2013 за ОСОБА_1 .

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557574 від 15.02.2019 18:48:27, приватний нотаріус Каплун Ю.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності № 30322081 від 15.02.2019 за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,2348 га, кадастровий №:03:002:0414, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, та поновлення запису про право власності №3375020 від 28.10.2013 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» судовий збір у розмірі 3842,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» судовий збір у розмірі 3842,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що у даний час права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №788-Ф позивачу AT «Дельта Банк» не належать.

Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що 02 липня 2014 року між ОСОБА_5 (як цедентом) та ОСОБА_1 (як цесіонарієм), укладений та виконаний договір б/н відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №788-Ф від 05 лютого 2007 року на загальну суму вимог 8 574 044,28 грн. відступлене ОСОБА_1 за 2500,00 грн. 02 липня 2014 року між сторонами укладений Акт приймання-передачі до договором б/н відступлення права вимоги (цесії) від 02 липня 2014 року. В результаті укладення та виконання зазначеного договору зобов`язання ОСОБА_1 як позичальника за кредитним договором №788-Ф від 05 лютого 2007 року припинилися поєднанням боржника та кредитора в одній особі відповідно до ст.606 ЦК України.

Зазначала, що вказаний договір є доказом відступлення ОСОБА_1 02 липня 2014 року прав вимоги до позичальника за кредитним договором №788-Ф від 05 лютого 2007, тобто на даний час ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майнових прав.

Посилалася на те, що AT «Дельта Банк» з 02 липня 2014 року не володіє правами вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №788-Ф і втратив право вимагати стягнення, в тому числі за рішенням у справі №2605/18536/12, за яким відкрито виконавче провадження НОМЕР_3. З цієї причини він не має порушеного права або інтересу, пов`язаного ОСОБА_1 та кредитним договором №788-Ф і тому його позовні вимоги є безпідставними.

Вказувала, що немає законних підстав для витребування у ОСОБА_1 майнових прав за кредитним договором №788-Ф, оскільки правочин від 02 липня 2014 року між AT «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» є законним. Нікчемним правочин може бути в силу закону, а не рішення суду.

Зазначала, що ОСОБА_1 не приймав участь у розгляді господарської справи №910/12760/16, тому на вимогу ОСОБА_1 суд мав дати правову оцінку договору між AT «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» на відповідність закону.

Посилалася на те, що у своїх діях на час укладення спірних договорів ОСОБА_1 виходив із переконання, що не мав не виконаних зобов`язань перед AT «Дельта Банк».

Вказувала, що ОСОБА_1 , укладаючи 15 лютого 2019 року договори купівлі-продажу земельних ділянок, діяв добросовісно, як особа, яка не має зобов`язань перед жодним банком. Само по собі укладання правочинів із родичами не свідчить про фіктивність таких правочинів, оскільки Закон дозволяє укладання договорів навіть між подружжям.

Зазначала, що судом першої інстанції не враховано: факт наявності боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , підтвердженням чого були боргові розписки; передача коштів готівковою; наявність усних пояснень відповідачів щодо зазначеного факту; наявність письмової вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення боргу.

Посилалася на те, що спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені 15 лютого 2019 року, тобто, більш ніж за два місяці до внесення ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що виконавче провадження ОСОБА_1 НОМЕР_3 за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року у справі №2605/18536/12 відкрито 25 квітня 2019 року, більш ніж через два місяці після того, як 15 лютого 2019 року були укладені оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Вказувала, що на момент укладення даних договорів на земельні ділянки не був накладений арешт, не було відкрите виконавче провадження, ОСОБА_1 не був занесений у Єдиний реєстр боржників. ОСОБА_1 був переконаний, що права вимоги за кредитним договором №788-Ф належать йому на законних підставах, про що він пояснив у відзиві на позовну заяву, і продовжував доводити цей факт в судовому порядку.

Зазначала, що немає жодних правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними за будь-якими ознаками, оскільки вона письмово і усно заявляла суду та доводила доказами, що вона з давніх часів є кредитором ОСОБА_1 і вищезазначені договори купівлі-продажу земельних ділянок від 15 лютого 2019 року були спрямовані на настання реальних наслідків у вигляді платного відчуження цих земельних ділянок і укладені з урахуванням її інтересів як кредитора ОСОБА_1 і тому є дійсними.

Посилалася на те, що у 2007 році вона передала ОСОБА_1 на його прохання у борг суму у розмірі 1 200 000 грн. на придбання земельних ділянок у Києво-Святошинському районі Київської області та інші проекти. ОСОБА_1 мав намір ці гроші повернути від реалізації проектів або зі своїх власних коштів на її першу вимогу. Проте, його комерційні проекти не вдалися у зв`язку із економічними кризами та війнами, які послідовно відбулися в країні. Він мав намір повернути їй борг частково за рахунок депозитів у ПАТ «Омега Банк», але це йому не вдалося, оскільки банк протизаконно не виконав умову депозитного договору про повернення коштів. Тому єдиним шляхом розрахуватися з нею за борговими зобов`язаннями для ОСОБА_1 був продаж земельних ділянок, що він їй запропонував та вона погодилася.

Вказувала, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні як на доказ, що підтверджує вартість земельних ділянок у межах виконавчого провадження ОСОБА_1 послався на висновки про вартість об`єкта оцінки станом на липень 2019 року, які не діяли вже на час відкриття провадження у цивільній справі 14 лютого 2020 року.

Зазначала, що судом не була встановлена надважлива обставина - сукупна ринкова (оціночна) вартість всього майна ОСОБА_1 , арештованого виконавцем у межах виконавчого провадження.

Посилалася на те, що суд порушив статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не встановив справедливий баланс інтересів сторін.

Вказувала, що не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, в частині володіння позивачем оригіналами кредитного договору №788-Ф від 05 лютого 2007 року та додаткових договорів №1-11 до нього з меморіальними ордерами, які засвідчують права вимоги до ОСОБА_1

17 вересня 2024 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та її представник, представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , який 15 лютого 2019 року відчужив земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу своїй родичці ОСОБА_3 наступного дня після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у справі №2605/18536/12 про поновлення позивачу строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорювані правочини, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому, дії ОСОБА_3 також не можуть вважатись добросовісними з огляду на її обізнаність з борговими зобов'язаннями ОСОБА_1 перед позивачем. Перехід права власності на земельні ділянки одразу після виникнення реальної загрози відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу перед позивачем свідчить про мету приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів за кредитним договором №788-Ф від 05 лютого 2007 року, що призвело до порушення прав та інтересів позивача як кредитора.

Суд вважав, що з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, необхідним є застосування наслідків недійсності правочинів шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:45557357 від 15 лютого 2019 року 18:22:20 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557574 від 15 лютого 2019 року 18:48:27, оскільки оспорювані договори не створили жодних юридичних наслідків.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 788-Ф.

На забезпечення виконання кредитного договору, 31 жовтня 2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір № 788-Ф/908-Ф/ ІП-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 6937, який був розірваний 02 липня 2014 року.

18 червня 2013 року АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 за договорами на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 1. Посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за реєстровим №1358, укладеного з ПАТ «Омега Банк», який правонаступником ПАТ «Сведбанк», ВАТ «Сведбанк», ПрАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Тас-Інвестбанк».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року зустрічні позовні вимоги ПАТ «Омега Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Омега Банк» заборгованість за кредитним договором № 788-Ф від 05 лютого 2007 року, що станом на 12 грудня 2012 року становить заборгованість за кредитом в розмірі 3 182 391,79 грн., заборгованість за процентами в сумі 4 501 889,03 грн., пеню за прострочений кредит в сумі 404 972,40 грн., пеню за прострочені проценти по кредиту в сумі 606 885,40 грн., судовий збір в сумі 3441 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2014 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 788-Ф від 05 лютого 2007 року в сумі 3 182 391,79 грн. по тілу кредиту, 4 501 889, 03 грн заборгованість по процентам, 404 972,40 грн. пеню за прострочений кредит, 606 885,40 грн. пеню за прострочені проценти по кредиту та судовий збір в сумі 3 441 грн.

27 грудня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» отримав виконавчий лист.

14 лютого 2019 року постановою Київського апеляційного суду у справі №2605/18536/12 задоволено заяву АТ «Дельта Банк» про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року у справі № 2605/18536/12 до виконання.

15 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №769, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2347 га за кадастровим №:03:002:0405 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарств за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24. Відповідно до п. 7 договору, продаж земельної ділянки вчиняється за 330 750,00 грн. Розрахунки між сторонами здійснено таким чином: за попереднім договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В., за реєстровим № 759, сплачено 281 750,00 грн., решта суми 49 000,00 грн. повністю сплачено до підписання цього договору відповідно до вимог чинного законодавства України.

Також, 15 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №770, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2348 га за кадастровим №:03:002:0414 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарств за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.Відповідно до п. 7 договору, продаж земельної ділянки вчиняється за 330 890,00 грн. Розрахунки між сторонами здійснено таким чином: за попереднім договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В., за реєстровим № 760, сплачено 281 890,00 грн., решта суми 49 000,00 грн. повністю сплачено до підписання цього договору відповідно до вимог чинного законодавства України.

25 квітня 2019 року постановою приватного виконавця Авторгова А.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦКУкраїни зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов'язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постановивід 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочинуі має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред'явлення до нього позову про стягнення заборгованості або виникнення у нього обов'язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті13 ЦКУкраїни).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов'язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені 15 лютого 2019 року, тобто наступного дня після винесення Київським апеляційний судом постанови від 14 лютого 2019 року у справі №2605/18536/12 про поновлення АТ «Дельта Банк» строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

У постанові Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року зазначено, що представник боржника ОСОБА_1 адвокат Полонський О.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Вказані обставини, дають підстави стверджувати, що ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про результати розгляду справи та винесене судове рішення від 14 лютого 2019 року, оскільки під час проголошення резолютивної частини постанови був присутній його представник.

Крім того, ОСОБА_1 було відомо про судове рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, оскільки він оскаржував рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року в апеляційному порядку, а його представник був присутній під час проголошення резолютивної частини постанови апеляційного суду від 06 березня 2014 року, що підтверджується змістом вказаної постанови.

ОСОБА_3 також була обізнана про судове рішення у справі №2605/18536/12 про поновлення АТ «Дельта Банк» строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, оскільки вказане рішення долучалося позивачем до матеріалів справи № 438/592/17, в якій АТ «Дельта Банк» захищав свої права іпотекодержателя, а ОСОБА_3 брала особисту участь у процесуальному статусі третьої особи та оскаржувала судові рішення.

Отже, боржник ОСОБА_1 знав про існування простроченої кредитної заборгованості та про наявність судових рішень, тому міг передбачити негативні для себе наслідки в разі невиконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та після виникнення реальної загрози звернення стягнення на земельні ділянки в рахунок погашення боргу у межах виконавчого провадження відчужив їх ОСОБА_3 , яка також була обізнана як про існування у ОСОБА_1 кредитної заборгованості так і про наявність судових рішень.

Встановлено, що ОСОБА_1 відчужив земельні ділянки за оспорюваними договорами купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 , яка є його тіткою, що ним не заперечувалося.

Крім того, ОСОБА_3 була головою правління ЗАТ «Тас-Інвестбанк», що нею не заперечувалося, у зв'язку з чим вона як голова кредитного комітету особисто приймала рішення щодо укладення кредитного договору з ОСОБА_1 та іпотечного договору з ОСОБА_5

ОСОБА_3 є: керівником та разом з ОСОБА_1 учасниками ТОВ «Ево Ленд Девелопмент», в якому керівником до 22 січня 2014 року був ОСОБА_1 ; керівником ТОВ «Бровари-Нерухомість-Інвест», в якому керівником до 22 квітня 2014 року був ОСОБА_1 ; керівником та учасником ТОВ «Оверштаг», в якому керівником до 22 січня 2014 року був ОСОБА_1 . Всі ці компанії до листопада-грудня 2016 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , яка наразі є адресою реєстрації ОСОБА_1 .

Отже вказані обставини підтверджують вчинення оспорюваних правочинів між пов'язаними між собою особою.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази оплати за договорами купівлі-продажу, і земельні ділянки за оспорюваними договорами оцінені нижче ринкової вартості на 30%.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що під час укладення оспорюваних правочинів від 15 лютого 2019 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву і вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанціїпро наявність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу, укладених15 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсними і доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №788-Ф позивачу не належать, враховуючи наступне.

18 червня 2013 року АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1358, укладеного з ПАТ «Омега Банк», який є повним правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «Сведбанк», ВАТ «Сведбанк», ПрАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ЗАТ «Тас-Інвестбанк».

16 жовтня 2013 року рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2605/18536/12, зі змінами внесеними рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8 699 579,62 грн.

02 липня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» укладено договір про відступлення прав вимоги, предметом якого є право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 788-Ф від 05 лютого 2007 року.

На підставі постанови правління НБУ № 150 від 02 березня 2015 року «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 51 від 02 березня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк».

На підставі постанови правління НБУ № 664 від 02 жовтня 2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 181 від 02 жовтня 2015 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

У липні 2016 року АТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «ФК «Актив-Гарант», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ФГВФО про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Господарського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у справі №910/12760/16, залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 20 травня 2017 року, задоволено позов АТ «Дельта Банк», визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант», зобов'язано ТОВ «ФК «Актив-Гарант» повернути АТ «Дельта Банк» оригінали кредитних договорів.

15 квітня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором на підставі договору № 2227/К про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чернелюх Л.В. за реєстровим № 491, укладеного з АТ «Дельта Банк».

28 вересня 2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року та постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2011 року, замінено позивача АТ «Делата Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Таким чином наведене, спростовують твердження відповідачів, що АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» не належить право вимоги до ОСОБА_1 та, що у них відсутнє порушене право.

Щодо посилання відповідачів на судові рішення у справах №1301/1540/2023 та №438/1128/22, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підлягають врахуванню у даній справі, так як вони не стосуються земельних ділянок, які є предметом договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 15 лютого 2019 року, які оспорюються у цій справі, а стосуються іншої земельної ділянки.

Колегія суддів зауважує, що питання правонаступництва кредитора вже неодноразово було предметом розгляду та підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковими до виконання, а обставини встановлені у справах №362/82/20, №438/592/17, №2605/18536/12, №910/12760/16, №752/2455/21 мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на укладення відповідачем з банком компенсаційної угоди та те, що кредитна заборгованість не погашена унаслідок протиправних дій банку на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують встановлені судом обставини щодо стягнення з відповідача на користь кредитора рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року у справі №2605/18536/12, з урахування внесених змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2014 року, відповідної кредитної заборгованості. Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують обов'язку ОСОБА_1 щодо виконання відповідного судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, яке набрало законної сили, а відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не приймав участь у розгляді господарської справи №910/12760/16, тому на вимогу ОСОБА_1 суд мав дати правову оцінку договору між AT «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» на відповідність закону, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки така оцінка була надана судом під час розгляду справи господарським судом і вказаний договір визнаний недійсним. Договір, укладений між AT «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» не є предметом розгляду у даній справі, тому суд і не мав правових підстав для надання йому оцінки.

Не спростовують і висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що у своїх діях на час укладення спірних договорів ОСОБА_1 виходив із переконання, що не мав не виконаних зобов`язань перед AT «Дельта Банк», тому відхиляються судом апеляційної інстанції. Крім того, протягом 2016-2019 років розглядалися судові спори між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що виключає можливість стверджувати про відсутність не виконаних ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано: факт наявності боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , підтвердженням чого були боргові розписки; передача коштів готівковою; наявність усних пояснень відповідачів щодо зазначеного факту; наявність письмової вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення боргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаним доводам та наявним у справі доказам була надана належна оцінка. Більше того, суд врахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, вірно вважав неприпустимим створення боржником переваг для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам.

Доводи апеляційних скарг про те, що спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені 15 лютого 2019 року, тобто, більш ніж за два місяці до внесення ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників, не спростовують висновків суду про те, що такі договори були укладені на шкоду кредитору, тому колегія суддів їх відхиляє.

Щодо тверджень в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні як на доказ, що підтверджує вартість земельних ділянок у межах виконавчого провадження ОСОБА_1 послався на висновки про вартість об`єкта оцінки станом на липень 2019 року, які не діяли вже на час відкриття провадження у цивільній справі 14 лютого 2020 року, то колегія суддів зазначає, що відповідачі при розгляді справи в суді першої інстанції їх не оспорювали, клопотань про призначення судової експертизи не заявляли, власних доказів на спростування висновків про вартість об'єктів не надали.

Щодо посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що суд порушив статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не встановив справедливий баланс інтересів сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу регулює втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (п. 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц), п. 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Разом з тим, фраудаторні правочини характеризуються недобросовісністю, суперечать п. 6 ч.1 ст. 3, ст. 13, ст. 509 ЦК України, оскільки вчинені боржником на шкоду кредитору. Враховуючи, що при укладенні договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 15 лютого 2019 року дії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були недобросовісними, то остання не може вважатися добросовісним власником майна, а відтак не може посилатися на державні гарантії захисту права власності та неприпустимості втручання у мирне володіння майном.

Інші доводи апеляційноїскарги на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди скаржниківіз висновками судупершої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб'єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19).

Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17, зазначено, що очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 вказано, що необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі № 932/18757/19 дійшов висновку, про те, що апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що всупереч принципу добросовісності ОСОБА_2, після пред'явлення до нього позову про стягнення боргу, відчужив спірну частку домоволодіння ОСОБА_3 (іншому співвласнику домоволодіння) з метою уникнення виконання зобов'язання з повернення боргу за договором позики та задля унеможливлення в подальшому звернення стягнення на частку майна боржника у праві власності на виконання судового рішення про стягнення боргу. … вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 не є належною, оскільки для повернення майна (частки в праві спільної часткової власності) боржнику оспорювання реєстраційних дій щодо цього майна не вимагається. У зв'язку з цим постанову апеляційного суду в цій частині слід скасувати. При відмові в задоволенні цієї позовної вимоги суд першої інстанції вважав її похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.

Тому вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається.

У зв'язку з цим суд першої інстанції помилково задовольним позов в цій частині, не врахувавши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушеного права/інтересу, тому рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень належить скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині стягнення судових витрат підлягає зміні, суму судового збору, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 на користь ТОА«Фінансова компанія «Інвест-Кредо» з 3842 грн. слід зменшити до 1921 грн. з кожного.

Також з ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо»на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 6 306 грн. на кожного за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про застосування наслідків недійсності правочинушляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині стягнення судових витрат змінити, зменшити суму судового збору, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» з 3842 грн. до 1921 грн. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», місцезнаходження: місто Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2, літ. «Б», на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 6306 грн. на кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: