ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/778/25 Справа № 209/4880/24 Головуючий у першій інстанції: Багбая Є. Д. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Багбая Є.Д. від 14 серпня 2024 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24.03.2008 між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір №700004734 (кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит в розмірі 21305,17 гривень (п.2.1 Договору), зі сплатою процентної ставки в розмірі 13,5% для придбання автомобіля та визначена остаточна дата повернення кредиту 25 березня 2020 року. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого рішенням Постійного діючого Третейського суду від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10 позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом - 151445,17 грн, по процентах за використання кредитних коштів - 10075,90 грн, по пені - 7471,43 грн. Рішення Постійного діючого Третейського суду відповідачем не виконане, тому позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. 30.11.2022 АТ «Альфа-Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк». Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 33931,94 грн, яка складається із 3% річних - 9141,90 грн та інфляційних втрат - 24790,04 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2024 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33931,94 за період 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, яка складається із суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість в розмірі 9141,90 грн та суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість в розмірі 24790,04 грн. Стягнуто з відповідача на користь банку витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 33931,94 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 24 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», найменування якого змінено на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №700004734, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 21305,17 доларів США, зі сплатою процентів за ставкою 13,5% річних для придбання автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску (а.с.7-12).

Згідно договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №700004734 від 24.03.2008, була визначена остаточна дата повернення кредиту - 25 березня 2020 року (а.с. 13).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором №700004734 не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість.

Рішенням Постійного діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації Всеукраїнський фінансовий союз від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10 позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 151445,17 грн, за відсотками - 10075,90 грн., за пенею - 7471,43 грн (а.с.17-21).

20.07.2010 року, на підставі вказаного вище рішення Постійно діючого Третейського суду, Новозаводським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист №6-1227/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом №700004734у розмірі 168992,50 грн, який було пред`явлено на примусове виконання до Дніпровського відділу ДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції та відкрито виконавче провадження №23096125 (а.с.109, 110).

18.01.2011 року було винесено постанову №23096125 про розшук майна боржника, а саме транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, колір темно-сірий, легковий седан-В, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.110).

Транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, колір темно-сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , був злочинним шляхом вилучений державним виконавцем (а.с.111, 112-113).

Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.04.2014 року в справі №209/2766/13-к засуджено винну особу (а.с.115-124).

Виконавче провадження №23096125 було завершене 18.01.2012 року та передано до архіву виконавчих проваджень, знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання, передбаченого Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5.

Згідно листа Дніпровського ВДВС міста Кам`янське ГТУЮ у Дніпропетровській області, зокрема, 06.12.2010 року до Дніпровського відділу ДВС надійшов на виконання виконавчий лист №6-1227, виданий 20.07.2010 Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу в розмірі 168992,50 грн. та судових витрат в сумі 99,83 грн. На підставі ст. ст. 17,19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження» в цей же день державним виконавцем Хрідочкіним О.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №24096125 з накладенням арешту на все майно боржника. Рішення суду боржником не виконане, доказів про сплату боргу не надано. В ході проведення виконавчих дій не виявлено майна, на яке згідно із законом може бути звернене стягнення в рахунок погашення боргу. Тому відповідно до ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу. Повторно на виконання виконавчий документ не надходив. Вказане виконавче провадження було завершене 18.01.2012 року та знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Вказані вище обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року у справі №209/4247/19 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського ВДВС міста Кам`янського ГТУЮ у Дніпропетровській області, третя особа - АТ «Альфа-Банк», про звільнення майна з-під арешту, яке згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 07.08.2020 (а.с. 128-131).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, АТ «Сенс Банк» за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року нараховано на суму заборгованості, що присуджена вказаним вище рішенням третейського суду (з урахуванням часткових погашень боргу) 3% у розмірі 9141,90 гривень та інфляційні втрати - 24790,04 гривень (а.с. 22-23).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Постійного діючого Третейського суду від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК Українисвідчить, що:

натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Кредитор, звернувшись до третейського суду з позовом, використав своє право на дострокове погашення боргу в порядку ст. 1050 ЦК та такими діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Вказане узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду в постановах від 31.10.2018 (справа №202/4494/16), від 04.07.2018 (справа №310/11534/13), від 28.03.2018 (справа №444/9519/12).

Як встановлено судом, на підставі рішення третейського суду від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10, Новозаводським районним судом м. Чернігова 20.07.2010 року було видано виконавчий лист №6-1227/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 168992,50 грн, строк пред`явлення якого встановлений до 12.05.2013 (а.с. 109).

Вказаний вище виконавчий лист №6-1227 від 20.07.2010 пред`являвся 06.12.2010 року на виконання до Дніпровського відділу ДВС, у зв`язку з чим було відкрите виконавче провадження №24096125 (а.с.109, 110), яке завершене 18.01.2012 року. Повторно на виконання виконавчий документ до вказаного ВДВС не надходив.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV) в редакції, чинній на час завершення виконавчого провадження №24096125, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно частини першої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, у редакції, що діяла на час набрання судовим рішенням законної сили, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред`явленням виконавчого документа до виконання.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (ч. 2 ст. 23 Закону №606-XIV).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч. 3 ст. 23 Закону №606-XIV).

Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), яким передбачено пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання протягом трьох років, набув чинності лише 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі №905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі №5016/149/2011(17/6), в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі №521/21810/17, від 29 січня 2020 року у справі №344/19847/18.

У даному випадку строк пред`явлення виконавчого листа №6-1227/10 встановлений до 12.05.2013 (а.с. 109).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що грошове зобов`язання на підставі рішенням Постійного діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації Всеукраїнський фінансовий союз від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10 є натуральним, вимога в якому не може бути захищена в примусовому порядку, оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа №6-1227/10 від 20.07.2010 до виконання.

З даним позовом до суду АТ «Сенс Банк» звернулось 04 липня 2024 року, тобто через 11 років з дня закінчення строку пред`явлення виконавчого листа №6-1227/10 від 20.07.2010 до виконання.

Будь-яких доказів пред`явлення виконавчого листа №6-1227/10 від 20.07.2010 на примусове виконання з травня 2013 року, поновлення позивачем (стягувачем) строку пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документу в судовому порядку - суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Також АТ «Сенс Банк» не надано доказів перебування виконавчого листа №6-1227/10 від 20.07.2010 на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби чи у приватного виконавця.

Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк») грошових коштів - відсутні.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 3% річних у сумі 9141,90 грн та інфляційних нарахувань у сумі 24790,04 грн задоволенню не підлягають, адже нараховані АТ «Сенс Банк» до вимоги, що існує в натуральному зобов`язанні, яке не може бути захищене в примусовому порядку.

Частиною четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, зокрема, незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

В апеляційній скарзі відповідач не зазначає про відношення рішення третейського суду від 12 травня 2010 року у справі №776-4/82/10 до натурального зобов`язання. Однак, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, провадження №14-20цс21 та інших.

Зважаючи на незастосування судом першої інстанції положень матеріального закону, що підлягав застосуванню, який має істотне значення для правильного вирішення спору, колегія дійшла висновку про наявність підстав для виходу за межі апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення й постановлення нового судового рішення у цій справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4542,00 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 11.09.2024 (а.с. 94).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова