Справа № 161/4844/24 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/381/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 Ліпкевича Івана Володимировича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 січня 2023 року уклав з ОСОБА_2 договір позики, згідно з умовами якого він надав, а відповідач отримав у позику терміном на один рік грошові кошти у розмірі 8 000 000 грн, які зобов`язався повернути до 09 січня 2024 року, а також сплатити 1% за кожен місяць користування позикою. Укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою відповідача про отримання грошових коштів у борг.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у визначений строк позику не повернув. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути отримані у борг грошові кошти, однак, останній станом на день звернення до суду з позовом суму боргу йому не сплатив.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за позикою у розмірі 8 800 000 грн, з яких: 8 000 000 грн заборгованість за основною сумою боргу; 800 000 грн прострочені відсотки за користування грошовими коштами згідно боргової розписки, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивач отримав від своєї дружини письмові докази, що підтверджують джерело походження коштів, які були передані в позику відповідачу. Його дружина ОСОБА_4 та теща ОСОБА_5 отримали від держави одноразову грошову допомогу у розмірі 15 мільйонів гривень у зв`язку із смертю тестя ОСОБА_6 , а тому частина одноразової грошової допомоги у розмірі 8 мільйонів гривень є спільною сумісною власністю позивача та його дружини, які вони передали у борг відповідачу.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Представник позивача ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних осіб згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи письмової розписки від 08 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 надав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у позику терміном на один рік грошові кошти у розмірі 8 000 000 грн, які зобов`язався повернути до 09 січня 2024 року, а також сплатити 1% за кожен місяць користування позикою (а.с.6).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у визначений строк позику не повернув, а тому зобов`язаний сплатити йому суму позики та відсотки за користування позикою на загальну суму 8 800 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підтвердження джерела походження грошових коштів, які за його твердженнями були передані відповідачу у борг на підставі письмової розписки від 08 січня 2023 року, належних та допустимих доказів не надав. Додані до матеріалів справи документи на аркушах справи 43-49, не підтверджують виплату тещі позивача ОСОБА_5 одноразової грошової допомоги у розмірі 15 мільйонів гривень у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_6 через виконання ним бойових завдань у стримуванні російської агресії, як і не підтверджують факту отримання частини таких коштів у спільну власність у розмірі 8 мільйонів гривень дружиною позивача ОСОБА_7 від своєї матері ОСОБА_5 , про що позивач зазначав у своїх поясненнях у суді апеляційної інстанції. Вказані документи лише підтверджують факт загибелі ОСОБА_6 під час виконання ним бойових завдань у відсічі російської агресії, а також родинні зв`язки померлого із дружиною та дочкою.

Зважаючи на те, що докази, якими власне позивач сам обґрунтовував джерело походження грошових коштів у розмірі 8 мільйонів гривень та за його доводами були предметом договору позики від 08 січня 2023 року, не підтверджують факту належності саме позивачу коштів у вказаному розмірі, останнім не доведено факту передачі відповідачу та отримання ним таких коштів, тому суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Встановлені судом фактичні обставини справи не свідчать, що правовідносини, які виникли між сторонами відповідають справжній природі договору позики.

Водночас визнання відповідачем частково позовних вимог за вищенаведених обставин свідчить про його суперечливу поведінку, не відповідає принципу добросовісності та спрямоване фактично собі на шкоду, а тому не може бути у даному випадку підставою для задоволення позовних вимог.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Покликання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що у цивільному законодавстві діє презумпція правочину згідно з ст. 204 ЦК України, у зв`язку з чим незрозумілим є висновок суду про відмову у позові ОСОБА_1 у цій справі, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Визначена приписами ст. 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку позивача, як кредитора (позикодавця), вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог. Таким чином, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, суд може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики. Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 902/221/22.

Інші доводи апеляційної скарги представника позивача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позову не знайшли свого підтвердження. На підтвердження обставин, викладених в апеляційний скарзі, скаржник належних та допустимих доказів не надав, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: