провадження № 22-ц/824/5657/2025
головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області про визнання шлюбу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона познайомилась з ОСОБА_3 у жовтні 2010 року, а з лютого 2012 року вони почали разом проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згодом вони одружились та перебували в зареєстрованому шлюбі до дня його смерті, а саме з 15 листопада 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина, яку вона прийняла, як дружина, та звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Але рішенням суду від 7 червня 2021 року її шлюб з ОСОБА_3 визнано недійсним. Підставою слугував висновок судово-психіатричного експерта, за яким померлий перебував з кінця 80-х років на обліку у лікарів-психіатрів, мав стійкий психічний розлад, тому не усвідомлював значення своїх дій. Зважаючи на стійке захворювання ОСОБА_3 не міг укласти інший шлюбу. А саме ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2 серпня 2016 року, а 24 жовтня 2017 року за рішенням суду шлюб розірвано. Тому цей шлюб також має бути визнаний недійсним.

Зазначила, що вона постійно проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2012 року, матеріально забезпечувала його, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік та хворобу часто перебував у безпорадному стані. З метою встановлення юридичного факту, а саме проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без шлюбу з 2012 року по 28 травня 2018 рік, вона звернулась з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва.

Просила суд визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого виконавчим комітетом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 2 серпня 2016 року, про що складено відповідний актовий запис №7;судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з лютого 2012 року по день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивачка проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 15 листопада 2017 року по 28 травня 2018 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Вказує, що хоча і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 червня 2021 року у справі №761/36538/18 її шлюб з ОСОБА_3 визнано недійсним, однак вказане рішення не спростовує факту проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Звертає увагу, що з метою встановлення юридичного факту, а саме проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2012 року по 28 травня 2018 року нею у 2023 році було подано до суду відповідну заяву, а тому вважає, що спірний зареєстрований шлюб відповідачки з ОСОБА_4 безпосередньо впливає на права та інтереси позивачки, оскільки в період шлюбу з відповідачем фактично опікувалась ОСОБА_4 тільки позивачка, що надає їй можливість належати до спадкоємців 4-ї черги, чому перешкоджає спірний шлюб.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову та електронну адресу, що підтверджується матеріалами справи.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Також звертаючись до суду із апеляційною скаргою, стороною позивача було заявлено клопотання про призначення у справі посмертної судово-медичної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: Чи дійсно ОСОБА_3 , 1937 року народження страждав на стійкий психічний розлад у виді «шизофренія параноїчної форми, дефективний стан» на момент реєстрації шлюбу 2 серпня 2016 року та не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними?».

Також просила витребувати у Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 медичну карту хворого щодо ОСОБА_3 1937 року народження, за період з 1970 року і до моменту його смерті.

В обґрунтування клопотань сторона позивача вказувала, що спірний зареєстрований шлюб відповідачки з ОСОБА_4 безпосередньо впливає на права та інтереси позивачки, оскільки в період шлюбу з відповідачем фактично опікувалась ОСОБА_4 тільки позивачка, що надає їй можливість належати до спадкоємців 4-ї черги, чому перешкоджає спірний шлюб.

У задоволенні указаних клопотань слід відмовити з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як висновками експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звертав увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи в розумні строки. Це свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні саме в суді першої інстанції.

Зазначене підтверджується численною, сталою і незмінною практикою Верховного Суду, яка наведена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №646/857/18 (провадження № 61-5330св24).

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції, а не чекати, коли їм буде відмовлено у захисті, та потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги чи здобувати на стадії апеляційного розгляду.

У цій справі у клопотанні сторона позивача просить призначити у справі посмертну судово-медичну експертизу та витребувати докази, а отже просить здобути новий доказ на стадії апеляційного перегляду.

При цьому, під час вирішення справи в суді першої інстанції сторона позивача не зверталась до суду із клопотанням про призначення експертизи та витребування доказів.

Підстави для призначення експертизи та витребування доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності обґрунтування неможливості звернення до суду першої інстанції з відповідним клопотанням, скаржником не наведені. Скаржником також не зазначені обставини, які свідчать, що у суді першої інстанції позивач звертався з клопотанням про призначення експертизи, та йому судом було безпідставно відмовлено у задоволенні такого клопотання.

Тому колегія апеляційного суду дійшла висновку, що слід відмовити стороні позивача у задоволенні клопотання про призначення експертизи та витребування доказів, оскільки стороною позивача порушено процедуру здобуття доказів на стадії апеляційного провадження, яка не була ініційована в суді першої інстанції, проте нові докази приймаються судом лише у виняткових випадках, а учасник справи не заявив виключних обставин, що перешкоджали здобути такі докази в суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у справі №759/13234/18 від 08 лютого 2023 року, у якій Верховний Суд констатував порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв`язку із здобуттям на стадії апеляційного перегляду доказів, які без поважних причин не були подані в суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведені, оскільки у наявній у цій справі експертизі не досліджувалось питання про можливість усвідомлення значення своїх дій та керування ними померлим ОСОБА_3 в момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 - 2 серпня 2016 року, а тому позивачем не було надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених ним вимог, а доводи позовної заяви зводяться до його власної оцінки намірів відповідачки ОСОБА_2 щодо укладення шлюбу.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 15 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Шевченківському районному у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві, актовий запис №2241.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року визнано недійсним шлюб, укладений 15 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено актовий запис № 2241 (справа №761/36538/18).

Рішення набрало законної сили.

В суді першої інстанції сторона позивача посилалась на те, що на даний час в Шевченківському районному суді м. Києва перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з лютого 2012 року по 28 травня 2018 року. Тому вирішення питання про визнання іншого шлюбу недійсним, матиме для позивача істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма-дев`ята статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин першої-другої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Добровільність шлюбу є однією з основних засад регулювання сімейних правовідносин. Порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах суспільства.

Відповідно до частин першої-другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінка або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Згідно зі статтею 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Тлумачення норм СК України свідчить, що в цьому Кодексі закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 41 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 2 серпня 2016 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №7.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований, 2 серпня 2016 року, у виконавчому комітеті Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області, актовий запис №7.

Рішення набрало законної сили 14 листопада 2017 року.

З даного рішення вбачається, що ОСОБА_3 був присутній при розгляді даної справи, підтримав позов та просив розірвати, а ОСОБА_2 спочатку заперечувала проти розірвання шлюбу, але в подальшому позов визнала та не заперечувала проти розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

На підтвердження своїх позовних вимог у даній справі, ОСОБА_1 подала суду копію висновку судово-психіатричного експерта №57 від 24 січня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, яка була проведена при розгляді цивільної справи №761/36538/18.

Висновком експертів за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи встановлено, що на момент реєстрації шлюбу з позивачкою 15 листопада 2017 року ОСОБА_3 , 1937 року народження, страждав хронічним стійким психічним розладом у вигляді Шизофренії параноїдної форми, дефектний стан, також було встановлено, що на момент реєстрації шлюбу 15 листопада 2017 року ОСОБА_3 , 1937 року народження, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, у даній експертизі не досліджувалось питання про можливість усвідомлення значення своїх дій та керування ними померлим ОСОБА_3 в момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 - 2 серпня 2016 року.

Суд першої інстанції також правильно звернув увагу на те, що сам по собі факт наявності захворювання не може ототожнюватись з такою обставиною, оскільки за життя ОСОБА_3 не визнався в судовому порядку недієздатним.

Не доводять позовних вимог і подані копії посвідчення інваліда, пенсіонера, сторінок з медичної картки. По суті, позивач обмежилась лише власними поясненнями.

Клопотання про призначення посмертної експертизи у суді першої інстанції не заявляла. У суді апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про призначення експертизи було відмовлено з мотивів, що викладені у тексті цієї постанови.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Таким чином, є правильним висновок суду, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати під час укладення шлюбу із відповідачем.

Крім того, колегія суддів також вважає, що в даному випадку стороною позивача не доведено яким чином порушені права позивачки у зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з урахуванням того, що шлюб між ними було укладено 2 серпня 2016 року та розірвано 4 листопада 2017 року, в той час як шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено вже після розірвання шлюбу з відповідачкою, а саме 15 листопада 2017 року.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 також повідомила, що давно була знайома із ОСОБА_3 . Вона була обізнана про попередній шлюб померлого із відповідачкою. З часу перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі з 2 серпня 2016 року по 4 листопада 2017 року не оспорювала дійсність цього шлюбу як такого, що порушує її права.

Ураховуючи наведене, жодних обставин, що оспорюваним шлюбом були порушені саме інтереси позивачки, під час розгляду справи не було встановлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Викладені у апеляційній скарзі доводи апелянта не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба