Справа № 478/1747/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року Христинівський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді Орендарчука М.П., за участі секретаря судового засідання Пізняк Т.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в м.Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Козятинської сільської ради, відділ надання соціальної підтримки населення №3 Казанківського управління управління соціального захисту населення Баштанської районної державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,- ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Позовна заява обґрунтована тим, що шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 31.07.2023р. у справі №478/788/23. На сьогоднішній день їхні діти: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу мати дітей ОСОБА_2 проживає окремо за адресою АДРЕСА_2 . На думку позивача відповідачка не спілкується з дітьми, участі у їх вихованні не приймає, матеріально не утримує, не телефонує, не відвідує, отже він самостійно виховує та утримує дітей. На сьогоднішній день відповідачка, в силу несприятливих для неї сімейних обставин, дійсно проживає окремо від моїх дітей, оскільки позивач ОСОБА_1 постійно її бив та примушував поїхати з дому. Відповідачка боялась за своє життя та здоров`я, внаслідок чого була змушена переїхати жити до своєї матері в Черкаську область.

Як зазначено у позовній заяві, встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей позивачу необхідне для отримання додаткових гарантій працевлаштування та пільг під час роботи, а також для отримання соціальної допомоги, які надаються одинокому батьку.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву в якому позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позову.

Службою у справах дітей Козятинської сільської ради, відзив на позов не подано.

Відділ надання соціальної підтримки населення №3 Казанківського управління соціального захисту населення Баштанської районної державної адміністрації надіслав заяву про слухання справи за відсутності представника.

Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 31.07.2023р. у справі №478/788/23.

На сьогоднішній день їхні діти: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу мати дітей ОСОБА_2 проживає окремо за адресою АДРЕСА_2 .

Як зазначено у позовній заяві, встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей позивачу нібито потрібно для отримання додаткових гарантій працевлаштування та пільг під час роботи, а також для отримання соціальної допомоги, які надаються одинокому батьку.

За судовим наказом Казанківського районного суду Миколаївської області від 03.11.2023 у справі №478/1340/23, відповідачка сплачує на користь позивача аліменти на утримання трьох дітей.

Згідно з заявою ОСОБА_2 до служби у справах дітей Казанківської селищної ради від 04.02.2025, мати, згідно ст. 158 Сімейного кодексу України, просить службу у справах дітей зобов`язати батька не перешкоджати матері брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними; надати матері можливість щоденного вільного спілкування з дітьми за допомогою телефонного зв`язку; надати матері можливість зустрічатися та спілкуватися з дітьми без присутності батька у вихідні та святкові дні, під час канікул, тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 (та підтриманої у подальшому постановою Верховного Суду від 18 квітня 2022 року № 320/11614/20), термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

З Довідки про доходи №16 від 27.01.2025 виданої на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що відповідачка щомісячно сплачує аліменти на утримання трьох дітей (ВП НОМЕР_3), а тому з урахуванням висновків Верховного Суду, позивач ОСОБА_1 не може мати статусу "одинокого батька".

З позовної заяви вбачається, що позивач звертався до Управління соціального захисту населення Баштанської райдержадміністрації з метою оформлення документів щодо отримання соціальної допомоги на дитину, але отримав відмову.

Факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення відповідачки батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлює підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.

З огляду на вище встановлені обставини справи та наведені положення закону вбачається, що взаємні права матері до дітей не припинилися, а тому немає підстав стверджувати, що позивач самостійно виховує та утримує спільних дітей сторін.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.259, 263-265 ЦПК України, суд - УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи: служба у справах дітей Козятинської сільської ради (56002, Миколаївська область, Баштанський район, селище Казанка, вул. Миру, 208, ), відділ надання соціальної підтримки населення №3 Казанківського управління управління соціального захисту населення Баштанської районної державної адміністрації (56002, Миколаївська область, Баштанський район, селище Казанка, вул. Миру, 193, ), про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в апеляційному порядку повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Суддя Михайло ОРЕНДАРЧУК