Справа №487/4966/24
Провадження №2/487/291/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Беспалько А. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних за період 04.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 1 525, 99 доларів США.

Позов обґрунтувано тим, що 19.10.2006 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №014/08-112/60519, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 12 584 доларів США на 72 місяця з 19.10.2006 по 19.10.2021 за сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язання 19.10.2006 між банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки №014/08-112/60519/П. Відповідачі зобов`язання не виконали належним чином і банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2009 №2-5016/2009 солідарно стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/08-112/60519 від 19.10.2006 у розмірі 10 418,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 80 218,83 грн. В подальшому видано виконавчий лист, який банком подано до примусового виконання. 24.06.2016 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладений договір відступлення права вимоги №114/23, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передав, а ПАТ «Вектор Банк» прийняв права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №014/08-112/60519 від 19.10.2006. В подальшому 24.06.2016 між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» був укладений договір відступлення права вимоги №24062016 та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором №014/08-112/60519 від 19.10.2006. Ухвалою суду від 31.07.2020 замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Профіт Капітал». Оскільки вищезазначене рішення є не виконаним, позивач просить стягнути 3% річних від суми заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду.

20.06.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.07.2024 від представника відповідача Артюх Ю.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили про застосування строку позовної давності, відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_6 з позовними вимогами не згодна у повному обсязі. Обставини, викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, позовні вимоги є безпідставними, належні та допустимі докази позивачем не надані, а ті, на які позивач посилається у позовній заяві, є недопустимими та неналежними та такими, що вводять суд в оману зі сторони позивача, виходячи з наступного. 19.10.2006 між ПАТ «Райффазен Банк Аваль та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/08-112/60519 згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 12 584,00 доларів США строком на 72 місяці з 19.10.2006 по 19.10.2012 зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, з ОСОБА_2 19.10.2006 був укладений Договір поруки №014/08-112/57190/П. 26.05.2009 рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва, справа № 2-5016/2009 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 10 418,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 80 218,83 гривень. Крім того, даним рішенням суду кредитний договір №014/08-112/60519 достроково розірваний. 13.08.2009 видані виконавчі листи № 2-5016/2009. 27.11.2019 року постановою заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції Миколаївської області Щербатюка А.І. закінчене виконавче провадження № 37104526 за виконавчим листом №№2-5016/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 залишку заборгованості у розмірі 68 048,23 гривень. Підставою закінчення виконавчого провадження №37104526 є п.9 ч.1 ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент винесення такої постанови, а саме через стягнення боргу в повному обсязі та перерахування на рахунок стягувача згідно з платіжним дорученням №11718 від 26.11.2019 року. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.05.2009 у справі №2-5016/2009, що набрало законної сили 08.06.2009 виконано ОСОБА_3 у повному обсязі 27.11.2019. Тобто відповідач обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання - виконаний у повному обсязі. А тому відсутні підстави для будь-яких нарахувань та стягнень. Період нарахування та стягнення 3% річних позивач вказує з 04.04.2017 по 23.02.2022, при цьому не обґрунтовуючи, чому ним обраний саме такий період. Сплата боргу у повному обсязі здійснена 27.11.2019, а право вимоги перейшло до позивача лише 18.12.2019. При цьому, наразі залишається не доведеним зі сторони позивача обсяг такої вимоги, докази не надані. Таким чином, позивач не міг 18.12.2019 отримати право вимоги у розмірі боргу, вказаному у рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.05.2009 у сумі 80 218,83 гривень. Так само, як позивач пропустив імперативний строк позовної давності на стягнення, що сплив 19.12.2022.

18.07.2024 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Ухвалою від 12.11.2024 витребувані докази.

04.12.2024 представник позивача надав суду витребувані докази.

17.12.2024 представник відповідача ОСОБА_1 надала суду клопотання про долучення доказів.

11.02.2025 представник відповідача ОСОБА_1 надала суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що база нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України відсутня, оскільки договір розірваний; борг за рішенням суду сплачений через державні органи примусового виконання до дати укладення договірних відносин з позивачем та первісним кредитором; строк позовної давності із зверненням з даним позовом сплив, а також позивачем не надані докази на підтвердження переходу до нього прав кредитора, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

10.03.2025 представник відповідача Артюх Ю.О. надала до суду заперечення на клопотання позивача про виконання вимог ухвали суду, виходячи з наступного. Станом на 18.12.2019 у ОСОБА_7 були відсутні будь-які фінансові борги перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк», ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а тому вважає позовні вимоги безпідставними. Факт переходу права вимоги від стягувача, який станом на 18.12.2019 був АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ВАТ «Оксі Банк» не підтверджений. Також вважає не підтвердженим факт переходу права вимоги від ВАТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал».

31.03.2025 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

31.03.2025 представник відповідача Артюх Ю.О. надала до суду заяву про розгляд справи без її та відповідача ОСОБА_1 участі проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, при ухваленні рішення просила здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача витрати на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 19.10.2006 між ПАТ «Райффазен Банк Аваль та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №014/08-112/57190 згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 12 584,00 доларів США строком на 72 місяці з 19.10.2006 по 19.10.2012 зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, з ОСОБА_2 19.10.2006 був укладений Договір поруки №014/08-112/57190/П, за умовами якого останній добровільно зобов`язався в разі невиконання або порушенням ОСОБА_4 зобов`язань перед кредитодавцем погасити заборгованість по кредитному договору солідарно з боржником, однак відповідачі зобов`язання виконали не належним чином, тому банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

26.05.2009 рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва, справа №2-5016/2009 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 10 418,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 80 218,83 гривень, кредитний договір №014/08-112/57190 достроково розірваний, договір поруки №014/08-112/57190/П достроково розірваний. Рішення набрало законної сили 08.06.2009.

Згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого 27.04.2018 Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №215, відповідач ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

13.08.2009 Заводським районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист по справі №2-5016/09.

02.10.2019 постановою заступника начальника Заводського ВДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції Миколаївської області Щербатюком А.І. прийнято до виконання за виконавчий лист №2-5016/2009 виданий 13.08.2009 та відкрите виконавче провадження №37104526.

18.12.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» був укладений Договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передав (відступив), а АТ «Оксі Банк» прийняв права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №014/08-112/57190 від 19.10.2006 р. та до ОСОБА_2 за договором поруки від 19.10.2006 р. №014/08-112/57190/П. Факт набуття права вимоги ВАТ «Оксі Банк» підтверджується платіжним дорученням №1402 від 18.12.2019 р. та витягом з Реєстру боржників №1 від 26.12.2019 р. до Договору відступлення права вимоги №114-2/28 від 18.12.2019 р.

В подальшому, 18.12.2019 між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до умов якого, ВАТ «Оксі Банк» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №014/08-112/57190 від 19.10.2006 та до ОСОБА_2 за договором поруки від 19.10.2006 р. №014/08-112/57190/П. Факт набуття права вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підтверджується платіжним дорученням №59 від 18.12.2019 та витягом з Реєстру боржників №1 від 26.12.2019 до Договору відступлення права вимоги №114-2/28-1 від 18.12.2019. Відповідно Витягу з Реєстру боржників №1 від 26.12.2019 р. до Договору відступлення права вимоги №114-2/28-1 від 18.12.2019 р. АТ «Оксі Банк» передав ТОВ «ФК «Профіт Капітал» право вимоги щодо ОСОБА_4 за кредитним договором №014/08-112/57190 від 19.10.2006 року на загальну суму 5 571,69 доларів США, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу - 2 098,27 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 3 473,42 доларів США.

18.12.2019 позивач набув статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню за кредитним договором №014/08-112/57190 від 19.10.2009, також по виконанню зобов`язань боржника за рішенням суду та виконавчому провадженню.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.07.2020 замінено сторону виконавчого провадження, а саме змінено первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Профіт Капітал».

Позивачем заявлено про стягнення з відповідачів 3% річних у розмірі 1525,99 доларів США, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, від простроченої суми заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду, в межах строку позовної давності за період з 04.04.2017 по 23.02.2022. відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, оскільки рішення Заводського районного суду м. Миколаєва не виконано.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За нормами цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Таким чином, з ухваленням 26.05.2009 рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за вищевказаними Кредитним договором та Договором поруки не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Представник відповідача Артюх Ю.О. просила застосувати позовну давність до вимог позивача.

Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки.

Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц.

Щодо продовження строків давності на строк дії карантину, необхідно зазначити таке.

Із 12.03.2020 на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Однак суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20, а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/2, від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21, від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21.

Суд ставиться критично до посилання позивача, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2009 не виконано до теперішнього часу, оскільки це спростовується наданими відповідачем доказами.

Так, 27.11.2019 постановою заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції Миколаївської області Щербатюка А.І. закінчене виконавче провадження № 37104526 за виконавчим листом №2-5016/2009 щодо боржника ОСОБА_4 , підставою закінчення виконавчого провадження №37104526 є п.9 ч.1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент винесення такої постанови, а саме через стягнення боргу в повному обсязі та перерахування на рахунок стягувача згідно з платіжним дорученням №11718 від 26.11.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2009 в справі №2-5016/2009 виконано 27.11.2019, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, з урахуванням заявленої позовної давності стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню відповідно до Закону № 540-ІХ.

Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 04 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.

Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому позивач, звернувшись до суду в червні 2024 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних за період з 04 квітня 2017 року до 27 листопада 2019 року, тобто до припинення виконання, у зв`язку з належним його виконанням, шляхом примусового стягнення, відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідачів в солідарному порядку, підлягає стягненню на користь позивача, в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, 3 % річних за період з 04 квітня 2017 року до 27 листопада 2019 року, у розмірі 828 доларів США 88 центів, за формую нарахування: Проценти = сума боргу х процентна ставка /100% х кількість днів/кількість днів у році, 10418,03 доларів СШАх968 днівх3%:100:365.

Суд ставиться критично на посилання представника відповідача, що відсутні підстави для стягнення 3% річних в доларах США, враховуючи, що рішенням суду стягнута заборгованість в гривневому еквіваленті, оскільки якщо рішенням суду стягнути суми у доларах США з еквівалентом, то це не змінює валюту зобов`язання і не тягне за собою стягнення 3% у гривнах.

Таким чином, виходячи з обставин справи, суд також ставиться критично до посилання представник відповідача про відсутність підстав для стягнення 3% річних, у зв`язку зі сплатою боргу у повному обсязі, пропуском позивачем строку позовної давності та нарахування заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України, на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні та існування задавненої вимоги.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користьпозивача підлягають стягненню, пропорційно до задоволених вимог, витрати по сплаті судового збору по 817,56 грн. з кожного.

Що стосується витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» та адвокатським об`єднання «Правовий діалог» в особі директора Разумного Є.М. 28.09.2011 укладено договір про надання правої допомоги №280922021-1.

З договору про надання правової допомоги, Додаткової угоди №10 від 28.02.2024 та Акта №20-1 від 01.04.2024 щодо розміру наданої професійної правничої допомоги вбачається, що вартість послуг адвоката сторони визначили у 10000 грн.

При зверненні до суду з позовом позивачем надано орієнтований розрахунок витрат про надання правової допомоги на суму 10000 грн., із зазначенням виду робіт та їх вартості, та яку просили стягнути з відповідачів на користь позивача.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем були дотриманні положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, зокрема заявлення до закінчення судових дебатів у справі про необхідність вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат та подання відповідних доказів.

Ураховуючи надані позивачем докази, прийняте судом на її користь рішення, суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №159/5837/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

З огляду на викладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, заявлені позивачем вимоги, їх складність та об`єм досліджених судом доказів, а також принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, пропорційно до розміру задоволених, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача 5000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.. 10, 76, 81, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядкуна користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» 828 доларів США 88 центів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» витрати на правничу допомогу по 2500 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» по 817,56 грн. з кожного судового збору.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» , місце знаходження за адресою: м. Київ вул. Набережно-Лугова, 8;

Відповідачі:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

Суддя: С.М. Афоніна