Провадження № 2/522/3251/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

03 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Морозової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 665882,50 гривень, з яких 620350,50 гривень сума основного боргу, 45532,00 гривень 3 % річних від простроченої суми платежу, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14.01.2022 року з відповідачем укладено договір позики. Позичальник зобов?язалась повернути суму позики у гривнях еквівалентну 15000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу до 14 квітня 2022 року, проте взяті на себе зобов?язання до цього часу так і не виконала.

В зв?язку з чим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26 вересня 2024 року, дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та було відкрито провадження у справі та призначено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання, призначене на 18.11.2024 року з?явилася представник позивача Цупка Катерина Дмитрівна. Відповідач в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Розгляд судової справи відкладено на 05.02.2025 року.

09 січня 2025 року до суду від відповідача надійшла заява, в якій вона визнала наявність заборгованості та зазначила про відсутність намірів щодо ухилення від її виплати. Крім того, зазначила про сплату боргу після повернення в Україну із закордону, де перебуває на даний час.

05 лютого 2025 року представник позивача Цупка К.Д. подала заяву про проведення судового засідання згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, позовні вимоги підтримала, щодо ухвалення судового рішення не заперечує.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження по справі призначено справу до судового розгляду по суті.

02 квітня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про здійснення судового засідання без участі позивача та його представника, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання, призначене на 03.04.2025 року не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, заяву про відкладення розгляду справи не надавала, про причини неявки суду не повідомила.

Повістки направлені до відповідача повернулись з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права відповідача на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов?язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов?язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки.

Відповідно до ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з?явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов?язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 14 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 39, відповідно до якого ОСОБА_2 одержала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 416058 (чотириста шістнадцять тисяч п?ятдесят вісім) гривень 00 копійок, що еквівалентно 15000 (п?ятнадцять тисяч) доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день надання позики.

Відповідно до п. 2. Договору позики від 14 січня 2022 року відповідач мала повернути гроші, що були передані їй позивачем, а саме грошові кошти у сумі 416058 (чотириста шістнадцять тисяч п?ятдесят вісім) гривень 00 копійок, а в разі девальвації протягом строку дії Договору національної грошової одиниці України, відповідач зобов?язувався повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 15 000 (п?ятнадцять тисяч) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу, у строк до 14 квітня 2022 року.

За пунктом 5 за домовленістю сторін даний договір позики є безпроцентним.

Згідно з п. 6 Договору позики в разі несвоєчасного повернення суми позики, відповідач зобов?язується сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено за договором або законом.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша стаття 1047 ЦК України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Підписані розписка та договір позики підтверджують як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання боржником від позикодавця грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов?язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов?язання його сторони набувають обов?язки (а не лише суб?єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов?язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов?язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (Постанова Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов?язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов?язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов?язку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 2 Договору позики відповідач мала повернути гроші, що були передані їй позивачем, у гривнях в сумі еквівалентній 15 000 (п?ятнадцять тисяч) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу, у строк до 14 квітня 2022 року. Проте, ОСОБА_2 до 14.04.2022 р. борг не повернула. Доказом цього є наявність у позивача оригіналу Договору позики. Крім того, обставини наявності боргу визнаються відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Згідно з розрахунком, викладеного в позовній заяві основна сума боргу складає 15000*41,3567=620350,50 (шістсот двадцять тисяч триста п?ятдесят) гривень 50 копійок, з врахуванням даних Національного Банку України станом на 24.09.2024.

Таким чином, відповідач зобов?язана повернути позивачу за договором позики основну суму боргу в розмірі 620350,50 гривень (шістсот двадцять тисяч триста п?ятдесят) гривень 50 копійок.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 зобов?язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов?язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Враховуючи викладені вище обставини, перевіривши розрахунки надані позивачем, суд вважає, що з ОСОБА_2 необхідно стягнути борг за договором позики загальною сумою 665 882,50 (шістсот шістдесят п?ять тисяч вісімсот вісімдесят два) гривні 50 копійок, з яких 620350,50 (шістсот двадцять тисяч триста п?ятдесят) гривень 50 копійок сума основного боргу, 45 532,00 (сорок п?ять тисяч п?ятсот тридцять дві) гривні 00 копійок 3 % річних від простроченої суми платежу.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, на основі повно та всебічно з?ясованих обставин, оцінивши належність, допустимість, а також достатність доказів, взаємозв?язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 545, 629, 640, 1046-1049 ЦК України, ст.ст.3,4,10,12,13,17,18,76-81,258-259,263-268,273,352,354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) основну суму боргу в розмірі 620350,50 (шістсот двадцять тисяч триста п?ятдесят) гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати пов`язані з невиконанням грошового зобов`язання в розмірі 45 532,00 (сорок п?ять тисяч п?ятсот тридцять дві) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 6659 (шість тисяч шістсот п?ятдесят дев?ять) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя