Номер провадження: 22-ц/813/254/25
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гудими Ігоря Борисовича та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2020 року, повний текст якого складено 17 листопада 2020 року та ухваленого під головуванням судді Кузнецової В.В., у цивільній справі за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання незаконним свідоцтва, звільнення земельної ділянки,

встановив:

У серпні 2020 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3, який діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі ОМР), звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Калашніка Д. С., індексний номер № 24236916 від 05.09.2015року, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № 240 площею 14 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане

10.09.2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Могильнікову В. Д. на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № НОМЕР_2 , площею 14 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 11111309 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- встановити порядок виконання рішення.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 28.10.2010 року між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР, та ТОВ «Берег-Трейд» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ «Берег-Трейд» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку площею 3,8121 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території.

19.01.2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та ОК «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3746,08 кв.м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також 10 % від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту.

У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по

АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію.

16.07.2015 року орендарем розірвано договір оренди земельної ділянки від

28.10.2010 року та зазначена земельна ділянка площею 3,8121 га передана орендодавцю, тобто ОМР.

На даний час власником земельної ділянки є ОМР, яка в оренду чи постійне користування спірну земельну ділянку не передавала.

Позивач зазначив, що у ході проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайнято земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття.

Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24236916 від 05.09.2015 року державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Калашніка Д.С. зареєстроване право власності на машиномісце № НОМЕР_2 , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку АДРЕСА_1 , яке між тим, не перебуває у житловому будинку, не було побудовано як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено.

Визнано незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Калашніка Д.С., на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № 240 площею 14 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 10.09.2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № 240 площею 14 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 11111309 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна №01, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_1 та Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області на користь Прокуратури Одеської області у рівних частках судовий збір у розмірі 11561,00 грн.(т.1, а.с.174-175, 177-184).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гудима І.Б. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т. 1 ,а.с.194-211).

В апеляційній скарзі Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року в частині вимог до Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові до Управління, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1,а.с. 225-235).

У відзивах на апеляційні скарги Одеська обласна прокуратура просить апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року - залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційних скарги та законність оскаржуваного рішення суду (т.2, а.с.33-58).

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.02.2021 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області були задоволені, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 (т.2,а.с 90-101).

Крім того, додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 року з Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 на користь ОСОБА_1 та на користь Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області було стягнуто судовий збір за подачу апеляційної скарги по 17 341,50 грн. кожному (т.2, а.с.125-126).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 09.02.2022 року постанову Одеського апеляційного суду від 11.02.2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2, а.с.229-238).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддя визначено склад суддів: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Колесніков Г.Я. (т.3, а.с.2).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2022 року суддя Громік Р.Д. і Колесніков Г.Я. були замінені на суддів Гірняк Л.А. і Комлеву О.С. (т.3, а.с.59-60).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2023 року, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року (далі Тимчасові засади), у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_2 у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23, та на підставі п. 3.12. Тимчасових засад судді Гірняк Л.А., Комлева О.С. були змінені на суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І. (т.3, а.с.72-73).

В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від30.05.2023 року суддя Драгомерецький М.М. на підставі п. 3.8 Тимчасових засад був замінений на суддю Громіка Р.Д. (т.3, а.с.96-97).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2023 року провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду Верховним Судом у касаційному порядку цивільних справ №522/11935/20, №522/18817/20, №522/8518/20, 522/17696/20, №522/11302/20 (т.2,а.с.98).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2025 року судді Громік Р.Д. і Дришлюк А.І. були замінені на суддів Комлеву О.С. і Сєвєрову Є.С. (т.3, а.с.107).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2025 року провадження у справі було поновлено та справа була призначена до розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2025 року суддя Сєвєрова Є.С. на підставі п. 3.12. Тимчасових засад була замінена на суддю Вадовську Л.М. (т.3, а.с.120).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.109-114).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка, на якій розташоване машиномісце № НОМЕР_2 ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не надавалась, договори оренди або іншого права користування не укладалися (т.1, а.с.177-184).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

За правилами ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч.ч.2-3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) зазначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та речові права на нерухоме майно.

У ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 8 ст. 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2010 року між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР, та ТОВ «Берег-Трейд» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого останнє прийняло у строкове платне користування земельну ділянку площею 3,8121 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 4004 (т.1, а.с.13-17).

19.01.2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та ОК «Граніт» було укладено договір, відповідно до якого ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3746,08 кв.м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також 10 % від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту (т.1, а.с.18-21).

У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію.

16.07.2015 року ОМР розірвала договір оренди земельної ділянки від

28.10.2010 року та зазначена земельна ділянка площею 3,8121 га передана ОМР, на підставі заяви генерального директора ТОВ «Берег-Трейд» Сурманідзе Г.Т. на ім`я Голови ОМР Труханова Г. Л. від 16.07.2015 року (вих. № 16/07) т.1,а.с.22.

На даний час власником земельної ділянки є ОМР, яка в оренду чи постійне користування спірну земельну ділянку не передавала.

У ході проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайнято земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття.

Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 24236916 від 05.09.2015 року державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Калашніка Д. С. зареєстроване право власності на машиномісце № НОМЕР_2 , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку АДРЕСА_1 (т.1,а.с.58-60).

Згідно висновку експерта № 17-2694/2695 від 26.02.2019 року, отриманого в рамках кримінального провадження № 0000062 від 20.04.2017 року, фактично визначено, що машиномісце № НОМЕР_2 як об`єкт нерухомості, розташований у будинку АДРЕСА_1 , (як частина відповідної автостоянки), знаходиться поза межами земельної ділянки ТОВ «Берег-Трейд» (т.1, а.с.30-43).

Також, відповідно до даних Приморської районної адміністрації ОМР (лист від 16.09.2018 року № 01-12/1744/1вих), даних Департаменту комунальної власності ОМР (лист від 17.10.2017 року № 0119/2491-09-01), даних Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (лист від 07.08.2019 року № 10-15-0.4-7059/2-19), вказане машиномісце не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо (т.1, а.с.23).

Машино-місце (на автостоянці або в гаражі) площа, необхідна для встановлення одного автомобіля, що складається із площі горизонтальної проекції нерухомого екіпажа з додаванням розривів наближення (захисних зон) до сусідніх екіпажів або будь-яких перешкод (ДБН В.2.3-15:2007. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів).

Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 уповноваженим на те органом місцевого самоврядування не надавалась у користування ОСОБА_1 , однак останній її фактично використовував, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про самовільне зайняття відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 до заяви про реєстрацію права власності на машино-місце № НОМЕР_2 , яке при цьому розташоване поза межами вказаної земельної ділянки, додав документи, що не свідчать про законність підстав для набуття ним права на зазначену земельну ділянку, прийшов обґрунтованого висновку про визнання державної реєстрації права власності на спірне машино-місце незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Також суд першої інстанції обґрунтованого виходив з того, що машино-місце № НОМЕР_2 , яке є предметом спору у цій справі та розташоване поза межами об`єкта нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, не є об`єктом нерухомого майна, не наділене індивідуальними ознаками, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та не підлягає державній реєстрації, а тому дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність відповідних дій державного реєстратора.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що до позовних вимог, що виникли у даній справі, слід застосувати позовну давність.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Предметом спору у даній справі є звільнення земельної ділянки, яку неправомірно займає відповідач, і це правопорушення є триваючим, тому питання спливу строку позовної давності не застосовується, а власник може пред`явити позов на захист його права власності у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення.

Так, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16 зазначено, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Таким чином, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. ЦК України), оскільки, в такому разі йдеться про так зване «триваюче правопорушення».

Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Крім того, апеляційний суд критично ставитися до тверджень відповідача ОСОБА_1 щодо пропуску строку позовної давності у зв`язку з тим, що ОМР нібито дізналася про наявність її порушених інтересів, що підтверджується її участю у справі №522/7822/16.

По-перше, предметом позову по справі № 522/7822/16 є усунення перешкод у користуванні належним позивачам майном шляхом демонтажу блокуючого пристрою (блокератору) на машиномісце. Суть спору була не в законності створення машиномісць, а в законності установлення на таких машиномісцях блокераторів, які заважали мешканцям будинку паркувати авто.

По-друге, відповідно до постанови Верховного Суду від 27.05.2020 року у даній справі колегія суддів відхилила доводи касаційних скарг щодо недотримання судами попередніх інстанцій вимог Закону, оскільки позивачами не оскаржувалися дії державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірні машиномісця.

Таким чином, з матеріалів та рішень по справі № 522/7822/16 не вбачається, що є будь-які порушення прав та інтересів ОМР, а тому доводи представника відповідача щодо зв`язку початку строку позовної давності з даною судовою справою є необґрунтованими.

Натомість, Військовою прокуратурою Південного регіону України про виявлені порушення законодавства детально повідомлено ОМР, якою отримано зазначений лист 04.09.2018 року (т.1, а.с.27) і саме з цього моменту з`явилась об`єктивна можливість ОМР знати про обставини порушення її прав.

Щодо доводів апелянтів в частині представництва інтересів держави прокурором, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі

№ 912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, сам факт незвернення до суду уповноваженого органу може свідчити про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави.

Установивши, що військовою прокуратурою Південного регіону України листом від 08 серпня 2018 року № 06/3-555-вих18 було повідомлено ОМР про зазначені порушення законодавства і остання отримала вказаний лист 04 вересня 2018 року за вх. № 02.2-15/713, проте не здійснила юридично значимих дій для захист прав територіальної громади, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду із цим позовом в інтересах держави в особі ОМР. І саме з цих підстав суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо доводу апелянтів про залучення у справі неналежного відповідача, а саме: ГТУЮ в Одеській області, колегія суддів зазначає.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 4 Закону передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; речові права на нерухоме майно, похідні від права власності; обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

Згідно ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинку, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Статтею 24 Закону передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідного до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Машиномісце № 240, яке є предметом спору, не є об`єктом нерухомого майна, не наділене індивідуальними ознаками, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та не підлягає державній реєстрації.

Крім того, зазначене машиномісце фактично перебуває на земельній ділянці, яка не має кадастрового номеру, її межі не встановлені в установленому законом порядку, відомості щодо неї не внесені до державного земельного кадастру.

Незважаючи на зазначені вимоги чинного законодавства, державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Калашніком Д.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24236916 від 05.09.2015 року, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на спірний об`єкт № НОМЕР_3 від 10.09.2015 року.

Вказана реєстрація на спірне машиномісце відбулася на підставі договору про викуп паю машиномісця, укладеного між Головою кооперативу Могильніковим В.Д. та пайщиком ОСОБА_1 , з п. 1.2. якого вбачається, що кооператив зобов`язується по закінченню будівництва передати пайщикам розташовані у будинку по АДРЕСА_1 машиномісця, у тому числі № 240.

Тобто ОСОБА_1 , як одному із пайщиків, не могло бути не відомо, що спірне машиномісце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці.

Зазначена обставина також не була перевірена і органом державної реєстрації під час реєстрації неіснуючого об`єкта нерухомості.

Судом першої інстанції було правильно зазначено, що оскільки державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області не було додержано відповідні вимоги закону, рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень підлягає скасуванню, а свідоцтво про право власності визнанню недійсним.

Зважаючи на те, що державна реєстрація спірного машиномісця здійснена у порушення вимог діючого законодавства Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області правильно залучено до участі у цій справі у якості відповідача.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі його представника, а також Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін, з відповідачів в рівних частках на користь Одеської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 12 612,00 грн. (т.2, а.с.144), по 6 306,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гудими Ігоря Борисовича, а також Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: та Управління державної реєстрації Головного Територіального управління юстиції в Одеській області, , на користь Одеської обласної прокуратури, , в рівних частках судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 12 612,00 грн. (дванадцять тисяч шістсот дванадцять гривень 00 копійок), по 6 306,00 грн. (шість тисяч триста шість гривень 00 копійок) з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.04.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева