Провадження №2/523/1197/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"11" березня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №523/16336/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 в особі свого представника адвоката Левіна В.В.звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, яким просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у розмірі 350 622, 56 грн, який складається з: - 135 351,00 грн основний борг; - 180 080,30 грн інфляційні витрати; - 35 191,26 грн. три відсотка річних, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3763,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальникові, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 127 100, 00 гривень.

Відповідно до п. 3 зазначеного Договору Відповідач мав повернути борг в у розмірі 127 100 (сто двадцять сім тисяч сто) гривень до 20 червня 2013 року.

У зв`язку із тим, що борг не був повернутий, позивач звернувся до суду про стягнення боргу в судовому порядку.

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеса від 24.12.2015 року по справі № 523/7992/15-ц позов ОСОБА_1 про стягнення боргу було задоволено стягнуто з відповідача ОСОБА_2 борг у розмірі 135 351,00 грн.

Позивач звертався з виконавчим листом до виконавчої служби, але виконавчий документ було повернуто у зв`язку із неможливістю виконання рішення.

До сьогоднішнього дня (23 вересня 2024 року) Відповідачем не було повернуто вказаного боргу та вже більше десяти років він ухиляється від оплати боргу.

Таким чином, відповідно до ст.625ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача нараховані інфляційні витрати на суму боргу та три проценти річних, які нараховуються на суму заборгованості за договором позики, поза період врахований у рішенні Суворовського районного суду м.Одеси від 24.12.2015 у справі № 523/7992/15-ц, а саме: за договором позики від 20.04.2013 р. період прострочення грошового зобов`язання з 24.01.2016 року по 23.09.2024 рік складає 3 166 днів. Інфляційне збільшення заборгованості за період з 24.01.2016 року по 23.09.2024 рік складає 180 080,30 грн., 3% річних від суми заборгованості за період з 24.01.2016 року по 23.09.2024 рік складає 35 191,26 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням суми боргу 135 351,00 грн, інфляційних витрат та 3% річних складає 350 622, 56 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.

11.03.2025 року адвокат Левін В.В. подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 97 303, 81 грн. та 3% річних у розмірі 24719,87 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., посилаючись на те що згідно п.18 Розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного кодексу України неустойка та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем.

Суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, оскільки заява про зменшення позовних вимог подана представником позивача поза межами визначеного ЦПК України процесуального строку, для подання такої заяви, зокрема після закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті, то вона до розгляду судом не приймається, а позовні вимоги позивача розглядаються в редакції позовної заяви.

Представник позивача адвокат Левін В.В. у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про підтримання позовних вимог, в якій він просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, крім того зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Суд установив, що заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2016 року по справі № 523/7992/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 127 100,00 гривень, три відсотки річних у розмірі 6790,30 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Вказаним рішення встановлено зокрема, що 20 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 127 100,00 грн та зобов`язався повернути кошти в строк до 20.06.2013 року. Проте у вказаний час на усну вимогу позикодавця відповідач не відреагував та не повернув позичені кошти.

Постановою державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Кравченко Я.О. від 11 березня 2016 року відкрито виконавче провадження № 50419489 з примусового виконання виконавчого листа № 523/7992/15-ц, який виданий 28 січня 2016 року Суворовського районного суду м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 135 351,00 гривень.

Постановою старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравченко Я.О. від 26 червня 2017 у виконавчому провадженні № 50419489 виконавчий лист № 523/7992/15-ц повернуто стягувачу на підставі п. 7 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" та встановлено, що у ОСОБА_2 майна, належного боржнику на праві власності, не виявлено; боржник ніде не працює, ніякого доходу, пенсії не отримує, коштів на рахунках не має; згідно відповіді МВС транспортних засобів не зареєстровано; основну суму боргу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуто. Також у постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 26.06.2018 року.

Із наведеного суд дійшов висновку, що рішення суду від 24 грудня 2016 року по справі № 523/7992/15-ц залишено не виконаним.

Отже, на підставі досліджених у справі доказів встановлено, що між сторонами 20 квітня 2013 року виникли договірні правовідносини із договору позики, у яких відповідач своє грошове зобов`язання у визначений строк до 20 червня 2013 року не виконав; рішенням суду від 24 грудня 2015 року з відповідача стягнуто суму боргу за договором позики та 3% річних; виконавчий лист за указаним рішенням суду перебував на примусовому виконанні у відділі ДВС, проте через відсутність у боржника майна 26 червня 2017 року був повернутий стягувачу із завершенням виконавчого провадження та в подальшому до примусового виконання стягувачем більше не пред`являвся.

Через неповернення суми позики по сьогоднішній день позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав із цим позовом про стягнення з відповідача повторно суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання, в порядку ст.625 ЦК України.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позивальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самий кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначений змістом зобов`язання ( неналежне виконання).

Положенням ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальними правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання належного від підстав його виникнення ( договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторів.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/156-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором процентів за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону( частини другої ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційний витрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційний процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання ( стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої палати Верховного суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-цц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційний витрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційний процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, з ухваленням судом у 2015 році рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Відтак, суд дійшов висновку що кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних та інфляційні витрати нараховані ним за період з 24.01.2016 по 23.09.2024 року, та складають 35 191, 26 грн. та 180 080,30 грн., відповідно.

Разом із тим, суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості, оскільки у даному випадку 3% річних та інфляційні можуть бути нараховані лише за період з 24.01.2016 року по 24.02.2022 року.

З 24.02.2022 року по теперішній час у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 за №64/2022» за №2102-ІХ від 24.02.2022 та Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні діє воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і діє на теперішній час.

Пунктом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції з 17 березня 2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно, позивач ОСОБА_3 не мав права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану ОСОБА_2 , який мав прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, як 3% річних, так й інфляційних втрат, оскільки за законом відповідач звільнений від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК, з 24.02.2022 року.

З огляду на викладене, за розрахунком суду, з ОСОБА_2 підлягає стягненню:

- Інфляційні втрати за період з 24.01.2016 року по 24.02.2022 року, у розмірі 97303,81 грн;

- 3% річних за період з 24.01.2016 року по 24.02.2022 року, у розмірі 24719,87 грн;

Всього підлягає стягненню: 97303,81 грн. + 24719,87 грн. = 122 023, 68 грн.

У той же час, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача повторно суми боргу у розмірі 135 351,00 грн.

Суд зазначає, що позивач вже захистив своє право у судовому порядку на повернення суми боргу за договором позики у розмірі 135 351,00 грн., за наслідком чого отримав рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2016 року по справі № 523/7992/15-ц.

У подальшому, захист прав позивача може здійснюватися лише шляхом виконання судового рішення, повторне стягнення судом вже раніше стягнутої суми боргу є недопустимим, оскільки призведе до подвійного стягнення.

Щодо стягнення суми моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) викладено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно -правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим. що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди. Може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди. З потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальною за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження. А розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи порівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23, провадження № 61-10998св24).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 750/1591/18-ц (провадження 14-261цс19) зазначено про те, що: «ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203-204, та рішення у справі «Вассерман проти росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 07 травня 2002 року в справі «Бурдов проти росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Суд зазначає, що починаючи з 2013 року відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за договором позики, що в свою чергу означає тривале порушення права позивача на отримання належних йому грошових коштів.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року по справі №523/7992/15-ц не виконано належним чином.

З огляду на те, що неповернення позичених коштів триває з 2013 року, це створило для позивача значні моральні та психологічні страждання, пов`язані з відчуттям справедливості, порушенням його фінансових інтересів і прав, суд дійшов до висновків про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 461/5375/23 (провадження № 61-8883св24), від 11 грудня 2024 року у справі №461/5877/22 (провадження № 61-10304св24) та від 05 березня 2025 року у справі №463/8617/22.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи часткове задоволення позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог 38,32%. Тому, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1441,99 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 122 023, 68 грн., за період з 24.01.2016 року по 24.02.2022 року, яка складається з інфляційних втрат у розмірі 97 303,81 грн., 3% річних у розмірі 24 719,87 грн., також стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., та судовий збір у розмірі 1441,99 грн.

Позивач (стягувач): ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач (боржник): ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 21.03.2025р.

Суддя: К.О. Далеко