Провадження № 2/369/831/25
РІШЕННЯ

Іменем України

08.04.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Осіпова В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 2011 року. Мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_5 , 2014 року народження. Спільне життя не склалось, шлюб розірваний рішенням суду у вересні 2022 року. Після припинення спільного проживання ОСОБА_3 забрала доньку з собою та заперечує, щоб ОСОБА_5 проживала разом з ним. За таких дій відповідачки місце проживання доньки залишається невизначеним, що створює нестабільну та непередбачувану ситуацію для неї. Створити доньці належні умови для проживання, виховання та відпочинку відповідачка також не може, що також не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Крім того, ОСОБА_3 вкрай обмежила його спілкування з донькою, що призводить до послаблення сталого емоційного зв`язку між батьком та донькою, яка ставилась та ставиться до нього з прихильністю.

Визначення місця проживання дитини з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини. Так, дитини повернеться до квартири, де вони разом спільно проживали, тобто у звичну для дитини обстановку, де створені всі умови для гармонійного розвитку, навчання дитини. А на даний час дитина проживає в будинку, який не введений в експлуатацію. Він працює, отримує дохід, достатній для утримання дитина та забезпечення її всім необхідним.

Просив суд:

визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

17 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводам позову, відповідачка ОСОБА_3 вказала, що відповідач до свого позову не надав жодного доказу на підтвердження своїм вимогам. Натомість, працюючи охоронцем відповідач має змінний, нестабільний графік роботи, з нічними змінами, що зовсім не відповідає інтересам дитини та може спричинити стресові ситуації.

Дійсно вона проживає в будинку, який невведений в експлуатацію через затримку в отриманні відповідних документів. Але будинок повністю готовий до проживання, має всі комунікації. Квартира також обладнана всім необхідним для проживання, навчання дитини. Сама ОСОБА_5 має з нею емоційний зв`язок, адже її вихованням, навчанням, додатковими заняттями, лікуванням займалась лиш вона. В даний час дитина виявляє страх та замкнутість у присутності батька, який виявляє невмотивовану агресію до неї (відповідчки), виражається в присутності дитини непристойними словами на її (відповідачки) адресу. Тому просила відмовити в задоволенні позову.

17 серпня 2023 року, 12 вересня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що після розірвання шлюбу подальше спільне проживання в одній квартирі виявилось неможливим постійні сварки, агресію та образи в її бік та ще й у присутності дитини. Тому нею прийнято переїхати з донькою до іншої квартири, яка знаходиться в одному житловому комплексі з квартирою, де проживає ОСОБА_1 . Помешкання має всі комунікації, мебльована, облаштована всім для навчання, відпочинку, розвитку дитини.

Визначення місця проживання дитини саме з нею, відповідатиме як найкращим інтересам дитини. Так, саме вона займається вихованням, лікуванням, освітою, забезпечує відвідування дитиною позашкільних занять, які розвивають здібності дитини. Саме з нею дитина має емоційний зв`язок, до неї дитина виявляє прихильність. Вона працює, має дохід, достатній для створення доньці належно матеріально-побутових умов проживання, навчання.

Просила суд:

визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 11 жовтня 2023 року об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

31 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Не погоджуючись з доводами зустрічного позову, ОСОБА_1 вказав, що проживання у невведеному в експлуатацію житлі, позбавляє будь-яких майнових прав, в тому числі термінове отримання кредиту, висока вирогідність стати жертвою шахраїв, неможливість відшкодування збитків.

Обставини щодо навчання, виховання, лікування, тощо не є заслугою матері, а є її обовязком щодо дитини. А прихильність дитини до неї свідчить про те, що почалось відчуження дитини від батька, і це є психологічним насильством до дитини з боку матері. І такий процес буде посилюватись у разі проживання дитини з матірю. Вказав, що позивачка працює в м.Києві, тому вона не зможе приїхати терміново до дитини у разі потреби, натомість його робота знаходиться недалечко та він в будь-який час готовий надати доньці допомогу. Жодних доказів на підтвердження доводів зустрічного позову ОСОБА_3 не надала, в тому числі щодо вживання ним алкогольних напоїв. Натомість у нього створені всі умови для дитини, саме ця обстановка для дитини є звичною. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

05 лютого 2024 року до суду від служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області надійшли лист про розгляд справи за відсутності представника та висновок про визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, проти доводів зустрічного позову заперечували. Просили задоволити позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні відповідачка та представник відповідачки проти позову заперечували, підтримали вимоги за зустрічним позовом. Просили суд задоволити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом слід задоволити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 08 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області.

Сторони мають спільну неповнолітню доньку: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

З пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_5 , 2014 року народження, після припинення спільного проживання сторін, проживала з матір`ю, спір щодо місця проживання дитини був відсутній. Між сторонами відносини поступово погіршувались, стали неприязними та між ними виник спір щодо місця проживання доньки.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

На підтвердження доводів свого позову щодо організації умов проживання, навчання дитини, ОСОБА_1 надав суду витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності № 80187128 від 13 лютого 2017 року, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підтвердження доводів зустрічного позову, ОСОБА_3 надала суду договір купівлі продажу деравативу щодо об`єкту нерухомого майна - квартири будівельний номер АДРЕСА_2 .

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 04 серпня 2023 року депутата Білогородської сільської ради Воловика В.І. у помешканні ОСОБА_3 створені всі умови для проживання, навчання, відпочинку дитини ОСОБА_5 , 2014 року народження.

Відповідно до поданих доказів ОСОБА_3 з 01 листопада 2019 року по час видання довідки (08 серпня 2023 року) працює в ТОВ «Фешн Продакшн Центр», на даний час займає посаду Конструктор.

Також ОСОБА_3 має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, що підтверджено характеристикою депутата Білогородської сільської ради Бучаснського району ОСОБА_7 та характеристики ТОВ «Фешн Продакш Центр».

ОСОБА_3 не перебуває обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, що підтверджено відповідними довідками.

ОСОБА_3 надала суду квитанцію про оплату додаткових занять з англійської мови доньки ОСОБА_5 , 2014 року народження.

Відповідно до довідки №73 №01-13/165 від 07 серпня 2023 року та характеристики Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в 3А класі, має позитивні характеристики, батьки приділяють належну увагу вихованню доньки

На підставі наданих сторонами доказів вбачається, що як мати ОСОБА_3 , так і батько ОСОБА_1 люблять та опікуються своєю донькою ОСОБА_5 , працюють, мають дохід, готові нести витрати на утримання дитини, не перебувають на обліку у психіатра чи нарколога, шкідливих звичок не мають. Жодного випадку застосування фізичного, психологічного, економічного насильства до дитини ОСОБА_5 з боку батьків судом не встановлено.

Подані ОСОБА_3 звернення та відповідні листи до поліції підтверджують лише факт неприязних стосунків між собою.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до висновку служби у справах дітей Білогродської сільської ради Бучанського району Київської області від 26 січня 2024 року вважають за доцільне та таким, що відповідає інтересам дитини визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 .

З поданих суду доказів не встановлено обставин для непогодження з рішенням органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач по суті вказав, що він є не обов`язковим для суду, основний спір вирішується в суді, разом з тим, не вказав які саме важливі обставини не досліджувались на засіданні комісії, що вплинули на повноту та правильність прийнятого висновку. При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 був обізнаний про поданий позов до суду, необхідність надання як комісії, так і суду відповідних документів на підтвердження свого матеріального становища, можливості утримання дитини, організації побуту дитини вдома. Крім того, при спілкування ОСОБА_5 з працівниками служби, останніми встановлено емоційний зв`язок дитини з мамою, його прив`язаність до неї, а щодо батька дитина має страх розлютити батька.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

Щодо думки дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засідання заслухано думку ОСОБА_5 . Дівчинка суду пояснила, що живе з мамою, бажає надалі проживати з мамою. Любить і маму, і тата.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган.

За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

При вирішенні справи, суд приймає думку дитини, та враховує, що на час розгляду справи їй виповнилось вже 10 років, вона любить як маму, так і тата, будь-яких побоювань батька (крім страху розлютити тата) або мами судом не встановлено. Бажання жити з мамою є мотивованим, висловленим відповідно до віку дитини, має вже усталений ритм життя.

Судом не встановлені обставини, які б вплинули на думку дитини і в суді вона цю думку змінила на користь матері. ОСОБА_1 не довів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю створює загрози психологічного чи фізичного характеру, чи призведе до негативних для дитини наслідків або іншим чином створить для дитини нетерпиму обстановку. Згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

У контексті наведеного, суд зазначає, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Батько ніколи не зможе замінити мати, а мати - батька. Діти є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(стаття 89 ЦПК України).

При вирішенні спору суд враховує не лише думку дитини, а й висновок спеціаліста КЗ «Центр надання соціальних послуг» Білогородської сільської ради щодо психоемоційного стану ОСОБА_5 , 2014 року народження: враховуючи демократичний стиль виховання, властивій матері, регулярне спілкування та постійне проживання з нею, створює сприятливі умови для різнобічного розвитку ОСОБА_5 , адже правильно вибудовані сімейні відносини та стиль виховання - запорука психічного здоров`я дитини.

Заперечуючи проти зустрічного позову ОСОБА_1 вказував, що бажає одноосібно здійснювати опіку над донькою, посилаючись на те, що мати дитини не здійснювала належного догляду за дитиною, не забезпечувала належного харчування, постійно знаходиться на роботі.

Перевіряючи такі доводи судом встановлено, що ОСОБА_3 з народження єдиної дитини турбувалася про неї та приділяла їй належну увагу, займалася освітою, розвитком, а також лікуванням у разі необхідності (жодних зауважень відповідачем не було висловлено за період спільного проживання), має можливість робити це й надалі.

Після виникнення конфліктів між батьками ОСОБА_3 не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, а останній має змогу вільно забрати дитину до себе. Небажання дитини залишатись ночувати у батька не пов`язане з проживанням з матір`ю, а пов`язане зі страхами, вказаними психологами у відповідних висновках. Натомість, батько дитини абсолютно не чує думку фахівців, продовжуючи звинувачувати в усьому колишню дружину.

З огляду на викладене суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, її думку щодо місця проживання, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з матір`ю буде максимально відповідати інтересам дитини, спрямовано на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).

Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини - задоволити.

Визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Інформація про позивача:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08 квітня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ