КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/5563/23 Головуючий у І інстанції - Пінкевич Н.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/3432/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, -

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2021 року.

Від спільного проживання вони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3 , 2021 року народження.

Сумісне життя не склалось та на даний час вони проживають окремо.

Неповнолітня дитина залишились проживати разом з нею та перебуває на її утриманні.

Для повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини доходу відповідача.

Вказала, що відповідач як батько має надавати матеріальну допомогу.

Крім того, вона не має можливості працювати, зважаючи на вік дитини, постійно займається його вихованням та доглядом.

Тому, на підставі ст.84 СК України відповідач, як батько дитини, зобов`язаний також сплачувати кошти і на її утримання в розмірі 1/6 частини його доходу.

Просила суд, стягнути із ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , 2021 року народження, в розмірі 1/4 частини його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути із ОСОБА_1 на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від заробітку щомісячно, до досягнення дитиною трьох років;

Стягнути із ОСОБА_1 на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 квітня 2023 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною трьох років, починаючи з 12 квітня 2023 року.

Вирішено питання, щодо судового збору.

Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у серпні 2024 року йому стало відомо, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2023 року шлюб між ним та позивачем було офіційно розірвано, а також, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року з нього стягнуто аліменти користь ОСОБА_2 на її утримання та на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначив, що про час та місце розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини він повідомлений належним чином не був, ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів не отримував. Оскаржуване рішення не отримував.

Вказує, що причиною для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції є та обставина, що він вважає, що не являється батьком дитини ОСОБА_4 .

Просив суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що13 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Фастівського району Київської області, актовий запис №48.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживає неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , 2021 року народження.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також відсутність відомостей про доходи чи витрати відповідача, відсутність його заперечень, щодо заявленого розміру аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів до досягнення дитиною повноліття.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини (що не перевищить 50% доходів відповідача) усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, вказавши, що син сторін ОСОБА_3 , 2023 року народження, проживає разом з матір`ю, відповідач належних та допустимих доказів про наявність на його утриманні інших осіб, що унеможливило би сплату аліментів на утримання дружини, не надав, а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

За ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини доходу відповідача щомісячно, тому суд зважав на необхідну співмірність у потребах дитини, можливостях батьків та задовольнив позов в частині стягнення аліментів на дитину.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно вважав за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача утримання на її користь як дружини, з якою проживає дитина, яка не досягла трирічного віку, до досягнення цією дитиною віку трьох років, то потрібно враховувати, що право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів.

Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до частин 2 та 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно до статті 79 СК України, аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

За правилами ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 81 СК України, перелік видів доходів, які враховуються при визначення розміру аліментів на одного з подружжя, затверджується Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ від 26 лютого 1993 року № 146).

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Як було встановлено судом, відповідач є батьком малолітнього сина, який проживає разом із матір`ю, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, що у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що він вважає, що не являється батьком дитини ОСОБА_4 , проте, належних доказів зазначеного матеріали справи не містять та ОСОБА_1 до апеляційної скарги додано не було.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які висновки експертів, а клопотання про призначення судово-генетичної експертизи, яка і встановлює спорідненість та батьківство, відповідачем заявлено не було.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційного, що ОСОБА_1 належним чином не був повідомлений про розгляд даної справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направляв відповідачу смс-повідомлення та розміщував оголошення про виклик відповідача на сайті суду, проте відповідач будь-яких заяв, клопотань та відзив на позовну заяву суду не надсилав.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких встановлених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач має змогу сплачувати кошти користь ОСОБА_2 на її утримання та на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба