УХВАЛА

14 березня 2025 року

м. Київ

справа № 146/561/21

провадження № 61-12011ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в цивільній справі № 146/561/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 02 вересня 2024 року, в якій просить її скасувати, матеріали справи скерувати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

23 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2024 року залишено без руху та надано десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, а саме для звернення до Верховного Суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій необхідно навести підстави для його поновлення та надати докази на їх підтвердження.

Роз`яснено, якщо в зазначений строк заявниця не звернеться до суду касаційної інстанції із клопотанням (заявою) про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень із наведенням підстав для його поновлення, а також поданням доказів на їх підтвердження, у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.

Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

13 січня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2024 року.

Обґрунтовуючи підстави пропуску строку на касаційне оскарження, заявниця вказує, що вперше вона звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою в строк, передбачений процесуальним законодавством на касаційне оскарження. 04 листопада 2024 року ухвалою Верховного Суду її касаційна скарга була повернута. Вдруге з касаційною скаргою вона звернулася в найкоротший термін з дня отримання ухвали Верховного Суду від 04 листопада 2024 року.

27 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду вказані підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані неповажними.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення зазначених у ній недоліків, а саме для звернення до Верховного Суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій необхідно навести підстави для його поновлення та надати докази на їх підтвердження.

Роз`яснено, якщо в зазначений строк заявниця не звернеться до суду касаційної інстанції із клопотанням (заявою) про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень із наведенням підстав для його поновлення, а також поданням доказів на їх підтвердження, у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.

Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

25 лютого 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій заявниця вказала, що первісне звернення з касаційною скаргою відбулось, на її переконання, у межах строку, передбаченого законом; повторне звернення з касаційною скаргою відбулися впродовж розумного строку після отримання копії ухвали суду про повернення касаційної скарги.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду, з огляду на таке.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод

(рішення від 21 лютого 1975 року в справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення ЄСПЛ

від 28 травня 1985 року в справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року в справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини перша, друга та четверта статті 44 ЦПК України).

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у частинах третій і четвертій статті 44, пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 135, частині дев`ятій статті 141, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року в справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 9901/598/19).

Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц,

від 14 березня 2019 року в справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року в справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року в справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року в справі № 9901/235/20, ухвалу від 27 жовтня 2021 року в справі № 9901/598/19).

У заяві про виконання вимог ухвали Верховного Суду від 27 січня 2025 року, яка надійшла до суду 25 лютого 2025 року заявниця вживає зневажливі висловлювання, які непритаманні для написання ділових документів, відображають зневажливе ставлення заявниці до судової гілки влади, надає зневажливу, іронічну оцінку процесуальних дій та рішень у справі, а також особисту характеристику суддям, оцінку їхній професійній діяльності, що неприпустимо під час оформлення касаційної скарги та інших заяв чи клопотань.

Зокрема, заявниця зазначає:

«…працівник Верховного Суду своїми ухвалами свідомо та зловживаючи своїми повноваженнями а також не враховує судову практику яка вказана вище, чинити супротив щодо мого права а також трактуючи на своє бачення норму права у такий спосіб щоб позбавити мене права на звернення до суду права на оскарження судового рішення права на розумний розгляд справи…» (мову оригіналу збережено).

Вказані висловлювання скаржниці є неприпустимими під час оформлення процесуальних документів до суду, не спрямовані на виконання завдання цивільного судочинства, а є виявом зневаги до суду та судової системи в цілому враховуючи, що такі дії, поєднані з невиконанням вимог процесуального законодавства та суду при поданні касаційних скарг, є свідомими та системними, про що свідчить практика Верховного Суду за скаргами ОСОБА_3 .

Щодо заяви ОСОБА_1 про звернення до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо перевірки фактів зловживання своїми повноваженнями працівником Верховного Суду, то колегія суддів зауважує, що погроза з метою спонукувати суд прийняти рішення на користь учасника справи, є неприпустимою процесуальною поведінкою такого учасника та є зловживанням процесуальними правами відповідно до статті 44 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України якщо подання скарги визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити цю скаргу без розгляду або повернути скаргу.

За таких обставин Верховний Суд визнає наведені дії під час подання касаційної скарги виявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами, у зв`язку із чим повертає її ОСОБА_1 .

Вказане не позбавляє заявницю можливості звернення з касаційною скаргою із дотриманням вимог ЦПК України, зокрема вимоги щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами.

Керуючись статтями 2, 44, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в цивільній справі № 146/561/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності в порядку спадкування повернути заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська