Номер провадження: 22-ц/813/2822/25
Справа № 521/6178/24
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - Старокозацька сільська рада Білгород Дністровського району Одеської області, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2024 року у складі судді Роїк Д.Я.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Старокозацька сільська рада Білгород Дністровського району Одеської області, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

Позивачка надала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, нежитлове приміщення 1030 загальною площею 4,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, нежитлове приміщення 12/5 загальною площею 7,4 кв.м в будинку АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100. В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 зазначала, що отримавши позовну заяву, усвідомлюючи її обґрунтованість існує велика вірогідність що відповідач у разі задоволення позову відповідач може здійснити удаване чи реальне відчуження зазначеного нерухомого майна, внаслідок чого виконавець не буде мати можливість звернути стягнення на нього.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2024 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову містить лише формальні посилання на необхідність вжиття заходів забезпечення позову без зазначення конкретних доводів на підтвердження обставин щодо намірів відповідача здійснити відчуження майна та щодо наявності підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Судом також зазначено, що у заяві про забезпечення позову не наведено реальної загрози та доводів щодо невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду, доводи заявниці в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на її припущеннях.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2024 року і прийняти нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з позовної заяви та додатків до неї вбачається, що після розірвання шлюбу, відповідач, знаючи, що позивачка має право на почав оформлювати все майно виключно на себе і весь цей час має змогу ним розпорядитися. Ті ж самі обставини є і підставою для забезпечення позову. Ухвалюючи рішення по заяві про забезпечення позову суд мав ознайомитись не лише із заявою про забезпечення позову, а з усіма матеріалами справи та на їх підстави вирішити заяву, на цьому зокрема наголошує КЦС ВС у своїй постанові від 07.10.2020 справа N?761/39601/19, однак суд першої інстанції не врахував зазначену практику ВС, що є підставою скасування ухвалення ним рішення. Крім того, на думку скаржниці, якщо суд першої інстанції вважав, що доказів і обґрунтування недостатньо, він мав керуватися приписами ч.3-4 ст. 153 ЦПК України.

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскільки стороною відповідача не було здійснено жодних дій, які б розцінювалися як намір відповідача здійснити вивід майна із майнової маси подружжя на свою користь, а навпаки вчинялись дії направлені на позасудовий поділ майна.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від третіх осіб - Старокозацької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області та Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

3. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

В провадженні Малиновського районного суду м.Одеси знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Старокозацька сільська рада Білгород Дністровського району Одеської області, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку.

Предметом позову є такі об`єкти нерухомого майна:

-квартира АДРЕСА_4 ,

-нежитлове приміщення 1030 загальною площею 4,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 ,

-нежитлове приміщення 12/5 загальною площею 7,4 кв.м в будинку АДРЕСА_3 .

В ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, у якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на вищевказане нерухоме майно, яке і є предметом позову у даній справі, посилаючись на те, що існує велика вірогідність того, що відповідач у разі задоволення позову може здійснити удаване чи реальне відчуження зазначеного нерухомого майна, внаслідок чого виконавець не буде мати можливість звернути стягнення на нього.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не у повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ч. 1 ст. 149 ЦПК України підстав для забезпечення позову заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник майновий спір, предметом якого є визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявниця посилалася на те, що після розірвання шлюбу, відповідач, знаючи, що позивачка має право на почав оформлювати все майно виключно на себе, в підтвердження чого останньою було надано до суду інформаційну довідку 373543737 від 09.04.2024. Вказані обставини були нею зазначені і в заяві про забезпечення позову.

За таких обставин, посилання суду про те, що позивачкою наведені лише формальні посилання на необхідність вжиття заходів забезпечення позову без зазначення конкретних доводів на підтвердження обставин щодо намірів відповідача здійснити відчуження майна, є помилковими.

Відповідач ОСОБА_3 є власником спірної квартири АДРЕСА_5 та нежитлового приміщення 1030 загальною площею 4,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_6 , при цьому позивачка звернулася до суду за захистом своїх майнових прав шляхом визнання її права спільної сумісної власності на спірне майно і за відсутності встановленої заборони ОСОБА_3 , як власник майна, не позбавлений можливості відчужити спірне майно або здійснити інші реєстраційні дії щодо нього без відома інших осіб у будь-який час, що, враховуючи предмет спору, може призвести до утруднення ефективного захисту прав позивача.

Вказані обставини судом першої інстанції до уваги взяті не були.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими побоювання позивача щодо того, що у разі не застосування заходу забезпечення позову у виді арешту нерухомого майна, відповідач може його відчужити, що у свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся у разі ухвалення рішення на його користь.

Заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна, передбачений нормами чинного законодавства є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної справи.

Накладення арешту на майно суд вважає співмірними заходами забезпечення з огляду на предмет спору та таким, що відповідає характеру спірних відносин та буде сприяти забезпеченню виконання рішення суду.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову постановлена при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви забезпечення позову за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 353, пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, після її перегляду в апеляційному порядку із прийняттям рішення про забезпечення позову, може бути оскаржена в касаційному порядку.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), нежитлове приміщення 1030 в будинку АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), нежитлове приміщення 12/5 в будинку АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.04.2025

Головуючий

Судді: