Справа № 161/1854/25 Головуючий у 1 інстанції: Смокович М. В.
Провадження № 22-ц/802/409/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,

з участю :

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бордюженко Е. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Любарт» про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Любарт» на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

На обґрунтування необхідності забезпечення позову до подання позовної заяви зазначила, що земельна ділянка, на якій розташоване належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, є об`єктом оренди на підставі договору оренди нерухомого майна з додатками, укладеного між нею та ТОВ «Фірма Любарт». Однак, ТОВ «Фірма Любарт» вчиняє цілий ряд перешкод у користуванні об`єктом нерухомого майна та земельною ділянкою, що необхідна для реалізації нею своїх законних прав власника приміщення та орендаря ділянки. Так, одним із способів унеможливлення використання об`єкта нерухомого майна на сьогодні є звернення ТОВ «Фірма Любарт» до суду з позовом про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки. Більше того, цей договір також неодноразово був предметом оскарження в Луцькому міськрайонному суді Волинської області. У задоволенні позовів ТОВ «Фірма Любарт» було відмовлено.

Вказувала також, що в ході розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області судового спору за позовом ТОВ «Фірма Любарт» до неї про розірвання договору оренди землі (справа №161/7961/24) представником ТОВ «Фірма Любарт» було повідомлено, що зазначену земельну ділянку товариство має намір продати, що уже наявні покупці, з якими досягнуто домовленостей щодо продажу земельної ділянки.

ОСОБА_2 зазначала, що має намір звернутись до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ТОВ «Фірма Любарт» про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їй на праві власності об`єкт нерухомості.

Таким чином, у разі вибуття майна (земельної ділянки) з власності ТОВ «Фірма Любарт» захист її прав буде суттєво утруднено або взагалі унеможливлено. В даному випадку предметом судового спору є земельна ділянка, яку відповідач має намір відчужити та вчиняє для цього активні дії , про що було озвучено представником ТОВ «Фірма Любарт» у судовому засіданні в іншій справі.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнення заяви, просила суд у порядку забезпечення позову заборонити відповідачу ТОВ «Фірма Любарт» вчиняти дії щодо користування позивачем земельною ділянкою площею 0,2626 га для обслуговування виробничої бази, кадастровий номер :11:131:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває у власності ТОВ «Фірма Любарт»; накласти арешт на земельну ділянку площею 0,2626 га для обслуговування виробничої бази, кадастровий номер :11:131:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває у власності ТОВ «Фірма Любарт».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,2626 га для обслуговування виробничої бази, кадастровий номер :11:131:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Любарт», .

В решті заявлених вимог - відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ТОВ «Фірма Любарт» подало апеляційну скаргу, в якій, вважаючи її незаконною, просило скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог ст. 263 ЦПК України, оскільки зроблені у ній судом висновки не відповідають обставинам справи, що є порушенням норм процесуального права. Вказує, що в порушення вимог процесуального законодавства дана заява не містить доказів на обґрунтування співмірності виду забезпечення позову із заявленими в майбутньому позовними вимогами та що невжиття заходів забезпечення позову може суттєво утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Андріяш Н. В. вказує, що відносно задоволення апеляційної скарги відповідача ТОВ Фірма Любарт заперечує, вважає таку безпідставною, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області про вжиття заходів забезпечення позову - законною та обґрунтованою, а тому ухвала підлягає залишенню в силі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Андріяш Н. В. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, покликаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, а представник заявника Бордюженко Е. Р. апеляційну скаргу підтримала і просила скасувати ухвалу суду з підстав та доводів, наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що доводи заявника щодо можливого вчинення ТОВ «Фірма Любарт» дій стосовно відчуження вказаної земельної ділянки, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, знайшли своє підтвердження, тому суд вважає за необхідне задовольнити заяву частково, застосувавши такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на спірну земельну ділянку.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як установлено судом, сторони уклали між собою договір оренди від 20 січня 2020 року.

Також 11 лютого 2020 року між ТОВ «Фірма Любарт» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлову будівлю приміщення інструментального цеху Б-1 загальною площею198,0 кв. м) (а.с.4-6).

Згідно із договором оренди від 20.01.2020 року ОСОБА_2 орендувала у ТОВ «Фірма Любарт» земельну ділянку з кадастровим номером :31:131:0016, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком на п`ять років (а.с 9-10).

Відповідно до додатку до договору оренди землі від 20.01.2020 року, підписаного ТОВ «Фірма Любарт» та ОСОБА_2 24.01.2020 року, сторони дійшли згоди щодо продовження терміну оренди земельної ділянки на 5 років, а саме до 20.01.2030 року (а.с. 11).

Згідно з повідомленням заінтересованих осіб про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № 021 від 30.08.2021 року, яке направлялося державним кадастровим реєстратором Хмілевською І.В. ТОВ «Фірма Любарт», у зв`язку із помилкою у присвоєнні декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів :31:131:0016, які були зареєстровані до 01 січня 2013 р. та перенесені до Державного земельного кадастру», відомості про земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2626 га перенесені до Державного земельного кадастру за кадастровим номером :11:131:0016 (а.с. 13).

Відповідно до відповіді № 1076415 від 29.01.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер :11:131:0016, площею 0,2626 га перебуває в оренді ОСОБА_2 на підставі договору оренди землі від 20.01.2020 року, власником даної земельної ділянки є ТОВ «Фірма Любарт», термін закінчення дії договору - 20.01.2030 року (а.с 21-22).

Як убачається з відповіді № 1076437 від 29.01.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2020 року на праві приватної власності належить нежитлова будівля, приміщення інструментального цеху Б-1, що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб , інші заходи у випадках, передбачених законом. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст. 150 ЦПК України).

Разом з тим, за змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання, суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Разом з тим у пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх у межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Судом першої інстанції взято до уваги, що на підтвердження вказаних у заяві обставин представником заявника долучено диск із записом судового засідання, яке відбувалося у справі № 161/7961/24 за позовом ТОВ «Фірма Любарт» до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди, де дійсно представником позивача було озвучено намір відчуження ТОВ «Фірма Любарт» спірної земельної ділянки.

Разом з тим, як убачається з умов договору оренди від 20 січня 2020 року, а саме з п. 11.1.договору, протягом строку дії договору орендодавець не має права без попередньої письмової згоди орендаря вносити земельну ділянку в установчий (статутний) або пайовий капітал будь-якої юридичної особи, передавати в іпотеку, заставу або будь-яким іншим чином відчужувати дану земельну ділянку, вчиняти будь-які будівельні роботи на вказаній земельній ділянці.

У підпункті е) п.19 договору оренди землі, укладеного між сторонами, визначено, що протягом дії цього договору оренди орендодавець не має право продажу орендованої ділянки згідно умов законодавства України та даного договору.

У пункті 21 договору оренди землі передбачено, що у разі наміру продажу орендодавцем земельної ділянки, орендар має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу та на інших рівних умовах.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 вказувала, що вона має намір звертатися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їй на праві власності об`єкт нерухомого майна, тоді як нинішній власник даної земельної ділянки має намір її відчужити, що в подальшому утруднить захист прав ОСОБА_2 .

Встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення тимчасового арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у цій справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції взяв до уваги, що між сторонами дійсно існує спір, та врахував, наскільки конкретний захід у вигляді арешту пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовним вимогам і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд правильно здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, зокрема, чи спроможний саме цей захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття цих заходів; що пов`язано із можливістю відчуження спірного майна відповідачем.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, надав обґрунтовану правову оцінку співмірності заявленого виду забезпечення позову, наявності ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Тому наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення прав відповідача внаслідок застосування судом заходу забезпечення позову, а тому не впливають на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін. ,

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Любарт» залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді