Справа № 947/7156/24
Провадження № 2/522/2760/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Зайцева М. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 березня 2023 року між ним та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав у борг відповідачу 4 560 євро, які останній зобов`язався повернути позивачу у строк до 30.04.2023.

Указує, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, зустрічі з ним уникає та його місцезнаходження позивачу не відоме.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь кошти у загальному розмірі 4 696 євро, з яких: 4 560 євро сума основного боргу та 136 євро 3 % річних, нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК Укрпїни за невиконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року матеріали позовної заяви передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Зайцев М. П. позов просили задовольнити. Позивач пояснив, що він надавав ОСОБА_3 у борг грошові кошти, які останній частково повертав. У зв`язку з неповерненням грошових коштів, 20.03.2023 відповідач надав позивачу розписку, в якій зазначив про повернення позивачу частини боргу в розмірі 500 євро та 540 доларів США, та залишок заборгованості зобов`язався повернути в розмірі 4 560 євро частково до 30.04.2023.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших документів від нього до суду не надходило. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ).

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Зі змісту розписки від 20.03.2023 слідує, що ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 суму 5 600 євро. На теперішній час повернув частково суму у розмірі 500 євро та 540 доларів США. Залишок суми зобов`язався повернути у розмірі 4 560 євро частково до 30.04.2023.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 201/11388/17.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на наявність між сторонами договірних відносин позики у формі розписки.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 посилається на власноручно складену ОСОБА_2 20.03.2023 розписку.

Разом з тим, суд зазначає, що розписка позичальника, як форма договору позики, за своєю правовою природою є документом, який посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Разом з тим, проаналізувавши зміст розписки ОСОБА_2 від 20.03.2023, суд дійшов висновку, що вона не підтверджує укладення між сторонами договору позики на суму 4 560 євро та не посвідчує факт передання такої грошової суми в розмірі 4 560 євро позичальнику.

Натомість її зміст свідчить про те, що ОСОБА_2 в ній зазначив про часткове повернення в даний момент суми в розмірі 500 євро та 540 доларів США та зобов`язання остаточну суму боргу в розмірі 4 560 євро повернути частково.

Доказів укладення між сторонами договору позики на суму 5 600 євро, про яку зазначено в розписці, матеріали справи також не містять.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, з урахуванням вищевикладеного, а також пояснень позивача у судовому засіданні, укладення між сторонами договору позики на суму 4 560 євро, а тому вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають.

Також відсутні підстави і для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми коштів, нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки така вимога залежить від обґрунтованості вимоги про стягнення основної суми боргу, яка в даному випадку задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 слід залишити за ним.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання зобов`язання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 03.04.2025.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА