Єдиний унікальний номер 341/2365/24
Номер провадження 2/341/181/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м.Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого-судді Гаполяка Т.В., розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

1.Короткий зміст позовних вимог, стислий виклад позиції позивача, відповідача.

Представник Балюх Є.О. в інтересах довірителя ТОВ «Споживчий центр» звернувся в Галицький районний суд Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла за кредитним договором № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року у розмірі 24 320 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 05 червня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр"(Кредитодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (Позичальник), було укладено кредитний договір(оферти) № 05.06.2024-100000157. Позичальником ОСОБА_1 , під час укладення кредитного договору № 05.06.2024-100000157 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи Bank ID Національного банку. Відповідно до Договору від 05 червня 2024 року та квитанції про перерахунок коштів, Кредитором надано Позичальнику кредит у розмірі 8000 грн. строком на 98 днів, які були отримані відповідачем 05 червня 2024 року. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 10 вересня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 24 320 грн., внаслідок чого порушуються права та інтереси ТОВ "Споживчий центр". Відтак, позивач просить суд стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 320 грн., а також судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд справи в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити ТОВ "Споживчий центр" у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 зазначив, що він не погоджується з викладеними у позовній заяві обставинами, та вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Як зазначає позивач у позовній заяві, нібито між ним та ТОВ «Споживчий центр» було укладено Кредитний договір та видано грошові кошти. Наголошує на тому, що він не укладав кредитний договір. Надання позивачем розрахунку суми заборгованості та витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім доказом для підтвердження наявності заборгованості, та укладення кредитного договору, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів відповідачу. Додатки до договору факторингу, а саме: акт прийому передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладення та сума боргу без банківської виписки з особового рахунку позивальника жодним чином не підтверджує, яку суму коштів отримав відповідач за укладеним договором.

Щодо неправомірного нарахування процентів зазначає, що кредитним договором № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року визначено, що йому надається в кредит (грошові кошти) зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5% в день (денна процентна ставка). Вважає, що встановлений договором розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки є несправедливим, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та суперечать встановленим статтею 21 ЗУ «про споживче кредитування», порушує принцип розумності, справедливості, добросовісності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості), так і подвійну облікову ставки Національного банку України та становить не більше ніж п`ятнадцять відсотків простроченого платежу.

Щодо відсутності доказів перерахування коштів зазначає, що на підтвердження обставин перерахування грошових коштів за спірним кредитним договором та наявності у нього боргу за цим договором, позивач надає тільки розрахунки заборгованості, що є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Долучені до позовної заяви документи (договір та додаток до нього, а також таблиця з персональними даними відповідача та умовами кредитування), не містять інформації щодо номера банківської картки відповідача. Між тим, наголошує, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку (фінансової установи) та не містять відомостей, що дозволили перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, тощо.

Враховуючи зазначене вважає, що позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема не довів перерахування йому тіла кредиту, не довів розмір фактично наданих у кредит коштів та розмір відсотків, які він просить стягнути за період користування кредитними коштами, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

У відповіді на відзив, представник позивача Павленко Д.О. зазначає, що помилковим є аргумент відзиву позивача про те, що кредитний договір не укладений, оскільки кредитний договір було укладено шляхом:

1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору(оферта) (кредитної лінії) від 05 червня 2024 року;

2) подання відповідачем Заявки кредитного договору № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року;

3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції(акцепт) кредитного договору № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року.

Кредитний договір № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року підписаний відповідачем електронним підписом у відповідності до вимог Закону України "Про електронну комерцію". Із вказаного договору вбачається підписання його сторонами. Зокрема, підпис відповідача підтверджується зазначенням в договорі одноразового ідентифікатора, який надсилався у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий . На вказаний номер абонента НОМЕР_1 , 05 червня 2024 року о 05:35:56 було доставлено SMS повідомлення з текстом: «Паролі підпису ШвидкоГроші:Е514».

Щодо заперечення відповідача про вірність розрахунку спірної заборгованості, зазначає, що позивачем надано суду Картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, відтак як відповідач на твердження своїх слів його не надав. Видача кредитних коштів підтверджується Квитанцією № від 05 червня 2024 року, яка є первинним бухгалтерським документом у розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів. Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача за допомогою еквайрингу Liqpay.

Вважає, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, перерахування кредитних коштів відповідачу, а тому просить суд задовольнити позов в повному обсязі, розгляд справи здійснювати у відсутності представника товариства.

2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 05 червня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 05.06.2024-100000157, шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною даного кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору кредит надається на наступних умовах: сума кредиту - 8000 грн.; строк на який надається кредит - 98 днів; процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; проценти розраховуються шляхом множення кредиту (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді; комісія, пов`язана з наданням кредиту - 7% від суми кредиту та дорівнює 560 грн.

На виконання умов договору від 05 червня 2024 року відповідачу ОСОБА_1 було надано кредитні кошти в розмірі 8000 гривень шляхом перерахунку на його банківський рахунок за допомогою системи LIQPAY електронного переказу, що підтверджується квитанцією (а.с.22).

Зарахування переказу через систему інтернет-еквайрингу Liqpay 05 червня 2024 року о 05 год. 37 хв. на суму 8 000 грн., ID: , Order ID: 0_9688В854504А9349DF8BC5F526FE54B939E5, призначення платежу видача за договором кредиту № 05.06.2024-100000157, здійснено на повний номер банківської картки - № НОМЕР_2 (а.с.76).

Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 3.1, 3.2 Договору, кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію.

Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 4.1 Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4402-71XX-XXXX-5067.

Позичальник також у додатку до анкети позичальника вказав свої паспортні дані, місце проживання, ідентифікаційний номер, номер особистого електронного платіжного засобу, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором E514.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а тому доводи відповідача у відзиві на позовну заяву стосовно не укладення кредитного договору не заслуговують на увагу.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 червня 2022 року по справі № 757/40395/20-ц.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав та надав позичальнику грошові кошти в розмірі 8000 грн, що підтверджується квитанцією від 05 червня 2024 року(а.с.22), з якої вбачається, що 05 червня 2024 року на рахунок № НОМЕР_3 перераховано кошти в сумі 8000 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року заборгованість складає: 8000 грн основний борг; 11 760 грн. проценти, 560 грн. комісія, 4000 грн. неустойка. Разом 24 320 грн.

Натомість, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість.

Факт перерахування кредитних коштів та правильність наданих товариством розрахунків заборгованості не спростована відповідачем в установленому законом порядку, вказаний розрахунок суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ. У спростування зазначених представником позивача доводів, відповідач будь яких доказів не надав.

Відтак, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від позивача грошових коштів не повернув, тому позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача 20 320 грн. з яких: тіла кредиту в розмірі 8000 грн., 11 760 грн. процентів та 560 грн. неустойки підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за штрафами, суд зазначає наступне.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено новими пунктом 18 відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" доповнено пунктом 61, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені ч. 4 ст. 10561 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені ч. 2 ст. 3 Закону. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем".

Оскільки штраф нарахований позивачем за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором в період дії воєнного стану, то вимога в частині стягнення штрафу в розмірі 4000,00 грн з відповідача задоволенню не підлягає.

3.Норми матеріального права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 3 статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Враховуючи наявність клопотання позивача про розгляд справи у його відсутності, належність повідомлення відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності таких.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, суд, з дотриманням положень частини 6 статті 259 ЦПК України та частини 5 статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог частини 4 статті 268 ЦПК України, підписав судове рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1, статтей 15-16 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина 3 статті 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Приписами статтей 610, 611 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтей 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Як зазначено в статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України).

Згідно зі статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 20 320 грн. з яких: тіла кредиту в розмірі 8000 грн., 11 760 грн. процентів та 560 грн. неустойки. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 15, 525, 526, 530, 611, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, статтями 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року укладеному між сторонами в межах суми 20 320 (двадцять тисяч триста двадцять) гривень, з них: : 8000(вісім тисяч) гривень тіла кредиту, 11 760(одинадцять тисяч сімсот шістдесят) гривень процентів та 560(п`ятсот шістдесят) гривень неустойки.

В частині вимог - стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100000157 від 05 червня 2024 року, укладеному між сторонами в межах суми 4 000 (чотири тисячі) гривень неустойка нарахована на прострочений кредит,

- в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2 024 (дві тисячі двадцять чотири) гривні 92 копійки сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місце знаходження за адресою: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

СуддяТарас ГАПОЛЯК