Справа № 372/5485/24
Провадження № 2-325/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним Договір позики від 21.11.2018 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . В обґрунтування позову зазначив, що 09.04.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.04.2024 року - шлюб між сторонами розірвано. 21.11.2018 року між ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_5 укладено Договір позики про передачу начебто грошових коштів у розмірі 2 220 800 грн. на купівлю нерухомого майна. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.03.2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь її матері ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 2 220 800 грн. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17.06.2024 року відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у вигляді 3% річних та інфляційних втрат на підставі Договору позики від 21.11.2018 року. Просить визнати недійсним вказаний правочин, оскільки позивач не був обізнаний про факт укладання Договору позики, свою згоду не надав та вважає дії відповідачів, направленими на створення штучного боргу.

Ухвалою судді від 14.11.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

04.12.2024 року ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтувала тим, що Договір позики від 21.11.2018 року укладено в інтересах сім`ї з метою подальшого придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Оскільки ОСОБА_3 згідно Договору позики виступила позичальником, а не позикодавцем, отримання згоди від чоловіка ОСОБА_1 не вимагалось. Вказані обставини були досліджені при розгляді Обухівським районним судом Київської області справи № 372/3302/22. Постановою Київського апеляційного суду 08.10.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

09.12.2024 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну підстав позову. В заяві вказав, що квартира, на придбання якої ОСОБА_3 уклала Договір позики та отримала грошові кошти в борг, була придбана не одним платежем, а з розстроченням платежів. Так, станом на 21.11.2018 року вже було виплачено суму в 1 011 722,68 грн. Відтак, отримані кошти не витрачені в інтересах сім`ї для придбання квартири як зазначає ОСОБА_3 . Крім цього вказує, що мама ОСОБА_3 є пенсіонеркою, а тому надати такі кошти в борг не могла, тому позивач підтримує позицію щодо штучно створеного боргу.

01.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву із врахуванням заяви про зміну підстав позову, в якому вона доводи позивача заперечує.

Ухвалою суду від 22.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд цивільної справи по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві з врахуванням наданих представником позивача додаткових пояснень.

Відповідач ОСОБА_3 та її педставник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані ними докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.04.2010 року.

Рішенням Дніпровського районного суду від 17.10.2023 року, шлюб між сторонами розірвано.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.04.2024 року рішення Дніпровського районного суду від 17.10.2023 року залишено без змін.

21.11.2018 року між ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_5 укладено Договір позики про передачу грошових коштів на придбання нерухомого майна квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий комплекс «Комфорт Таун» у розмірі 80 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 800 грн. 00 коп. згідно з офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2018 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.03.2023 року по справі № 372/3302/22 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 21.11.2018 року у розмірі 80 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 800 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.10.2024 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.03.2023 року залишено без змін.

Ухвалою Обухівського районного суду від 17.06.2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов"язання.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Предметом спору у справі є визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 80000 доларів США, що еквівалентно 2220800 доларів США 21 листопада 2018 року.

Підставою позову ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 кошти за оспорюваним договором не позичала, конкретні характеристики об`єкту, зазанченого в договорі не були відомі на момент укладання договору, розписка на підтвердження отримання позики, як про це зазначено в договорі не складалась, його згода, як другого з подружжя, на укладення оспорюваного договору не надавалась. Вказаний договір, на його думку, укладений з метою позбавлення його можливості отримати належну йому частку квартири при поділі майна, яка була придбана подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти.

При цьому позивач зазначає, що не оспорює договір з підстав його фіктивності та вважає його укладеним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Таким чином, неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Ненадання ОСОБА_1 доказів недійсності оспорюваного правочину свідчить про недоведеність ним позовних вимог.

Твердження позивача, що на час укладення оспорюваного договору індивідуальні характеристики квартири на придбання якої отримувались кошти не були конкретизовані та є відмінними від зазначених в договорі про участь у будівництві, що свідчить про недійсність оспорюваного правочину як і відсутність розписки на виконання п.3.3. Договору суд сприймає критично, оскільки зазначене не виключає того, що ОСОБА_7 могла отримати грошові кошти в позику у своєї матері.

Доводи ініціатора позову про безгрошовість договору позики, а саме про те, що ОСОБА_5 не мала доходів для надання зазначеної суми у позику ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки наявність/відсутність у кредитора доходів у певний період часу саме по собі не свідчить про неможливість надання у борг певної суми грошових коштів. При цьому зміст договору свідчить про протилежне.

Доводи сторони позивача про те, що відповідачі, які перебувають у родинних відносинах, з метою створення штучного боргу уклали договір позики грошових коштів, самі по собі без надання відповідних доказів не можуть свідчити про недійсність укладеного правочину.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що ОСОБА_1 не надавав згоди на укладення оспорюваного правочину та за його змістом не брав на себе обов`язок повернути кошти.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Посилання позивача, як на підставу для визнання договору недійсним - відсутність згоди чоловіка позичальника на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальник беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне.

Між тим, питання про те, за які саме кошти було придбано нерухоме майно подружжя, хто саме несе обов`язок повернути кошти, отримані ОСОБА_3 в позику є предметом розгляду інших цивільниїх справ.

При вирішенні спору щодо дійсності договору позики між відповідачами у даній справі від 21.11.2018 року суд також приймає до уваги рішення суду у справі №372/3302/2, яке набрало законної сили, як це передбачено ч.4 ст.82 ЦПК України.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані ними докази, суд не вбачає правових підстав для визнання договору позики укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 21 листопада 2018 року недійсним.

У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. 202, 203, 215, 1046, 1047 ЦК України, ст. 10-13, 76, 77, 79-81,141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 07 квітня 2025 року.

Суддя Т.В. Проць