03.04.2025 Справа № 363/4984/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючої судді Дьоміної О.П., секретаря Ходасевич Д.К., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Купрієнка В.С., представника відповідачки адвоката Чиляєвої І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Димерська селищна рада про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача, посилаючись на ст. ст. 116, 156, 157 ЖК УРСР та ст. 319 ЦК України, просив суд:

1) Виселити ОСОБА_2 з належної їй та позивачу на праві користування житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000 грн.

На обґрунтування заявленого позову, позивач посилався на те, що 22.06.1983 року Виконавчим комітетом Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області, на підставі рішення Виконавчого комітету Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області від 24.05.1983 року за №176, було видано матері позивача ОСОБА_3 ордер за №0584 на двокімнатну житлову квартиру, загальною площею 30,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в яку також, як члена сім`ї було вписано і позивача. Позивач зазначає, що його покійна матір, у відповідності до ЖК Української РСР, являлась наймачем вказаної вище квартири, оскільки на неї був виданий ордер, а прописані в житло разом з нею особи, відносяться до членів сім`ї та є учасниками процедури приватизації. Таким чином, ордер на житло підтверджує наявність в особи відповідного права користування житловим приміщенням. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача. Також, у 1989 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб від якого сторони мають сина ОСОБА_4 , 1990 року народження. Однак, сімейне життя між сторонами не склалося, внаслідок чого шлюб було розірвано. Після розлучення, у вказаній вище квартирі продовжувала проживати виключно відповідачка ОСОБА_2 , яка змінила замки в квартиру та не пускала позивача до неї. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування квартирою, але вона відмовляла і взагалі ігнорувала всі його пропозиції та вимоги. Крім того, позивач неодноразово звертався до органів Національної поліції України із заявами щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Однак всі ці дії не дали результату, внаслідок чого, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.05.2022 року, справа за №363/286/21, зобов`язано відповідачку не чинити позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою та вселено позивача до неї. Однак, спільне проживання разом з колишньою дружиною в одній квартирі є нестерпним. Відповідачка веде антигромадський спосіб життя, часто влаштовує сварки, як з ним та і з сусідами.

Крім того, відповідачка не приймає участі в утриманні та ремонті квартири, оплаті послуг за електроенергію, газ, теплопостачання, чим завдає значних матеріальних збитків.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

11.11.2024 року до суду від представника відповідачки адвоката Чиляєвої І.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачка заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Так, відповідачка визнає ті обставини, що зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі з 22.06.1990 року, але категорично заперечує ті обставини, що веде антигромадський спосіб життя, влаштовує сварки з позивачем та сусідами, не приймає участі в утриманні житла. Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачки. Факт заборгованості відповідачки за житлово-комунальні послуги не є доказом порушення правил співжиття та/або триваючої антигромадської поведінки, оскільки відносини щодо заборгованості є цивільно-правовими та вирішуються в порядку, встановленому ЦПК України. Незадовільний стан спірної квартири зумовлений не неналежною експлуатацією відповідачкою житла, а пожежею, яка сталася не з її вини. Враховуючи, що відповідачка має невелику заробітну плату, остання позбавлена можливості зробити в спірній квартирі повноцінний ремонт. Також, у відзиві зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 13 000 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду від 26.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі, посилалися на обставини, зазначені ними в позовній заяві.

Представник відповідачки в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову відповідно до заперечень, викладених у відзиві на позов.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив вирішити справу за його відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки та представника третьої особи, суд враховує відсутність заперечень в присутніх учасників справи, їх належне повідомлення про день, час та місце судового засідання, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом встановлено наступне:

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що є сусідкою відповідачки, знає сторони по справі вже протягом тривалого часу. Спочатку, як позивач та відповідачка одружилися, вони постійно мешкали у вказаній квартирі, потім розійшлися і відповідачка з сином залишилися мешкати в спірній квартирі, відповідачка мешкає в ній і до теперішнього часу. Будинок, в якому знаходиться квартира сторін по справі дуже старий, потребує ремонту. Дах будинку протікає, про що його мешканці неодноразово скаржилися. Дійсно в будинку була пожежа, постраждала квартира сторін, але пожежа сталася не з вини відповідачки. Свідок зазначила, що знайома з відповідачкою вже дуже тривалий час, вони мешкають по сусідству і жодного разу ОСОБА_2 не руйнувала та не псувала свою квартиру, не використовувала її не за призначенням, не порушувала правил співжиття. Свідок була у відповідачки в квартирі, квартира дійсно потребує ремонту, але відповідачка утримує її як може, антисанітарії там не має, тварин у квартирі вона не утримує. Позивача свідок в цій квартирі бачить дуже рідко, він там не мешкає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала суду, що відповідачка її сусідка, свідок мешкає поруч з нею, в будинку навпроти. ОСОБА_6 тривалий час була депутатом Димерської селищної ради, в силу чого постійно спілкувалася з мешканцями громади, жодних скарг на відповідачку не надходило. Після того, як сторони по справі розлучилися, позивач перестав мешкати у вказаній квартирі, свідок бачить його дуже рідко. Що стосується будинку, в якому знаходиться квартира сторін, то він потребує ремонту, в ньому протікає дах, про що свідок складала акт 23.09.2002 року. Відповідачка навпаки організовувала ремонт даху, вона волонтер з 2014 року, активна, позитивна, суспільна, завжди кимось опікується, всім допомагає, працює в комунальному підприємстві контролером, свідку невідомо про те, щоб ОСОБА_2 вела антигромадський спосіб життя. Дійсно у відповідачки є птахи, яких вона утримує в сараї у дворі будинку, а не в квартирі. Щодо пожежі, то вона сталася не з вини відповідачки, замкнула проводка, відповідачка до цього не причетна. Дійсно у відповідачки є заборгованість за комунальні послуги, але вона намагається її погашати.

З наданих сторонами по справі письмових доказів вбачається:

Так, рішенням виконавчого комітету Вишгородської районної ради народних депутатів за №176 від 24.05.1983 року надано ОСОБА_3 , двокімнатну кватиру за №5, житловою площею 30 кв.м. в будинку за АДРЕСА_2 (а.с. 11-12).

На підставі вказаного рішення, 22.06.1983 року виконавчим комітетом Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області видано ОСОБА_3 , сім`я якої складається з 2-х чоловік, ордер на право зайняття двокімнатної квартири за АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 (а.с. 8).

З довідки за №500, виданої виконавчим комітетом Димерської селищної ради Народних депутатів 01.09.1989 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 . Його матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Як зазначає позивач, у 1989 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб від якого сторони мають сина ОСОБА_4 .

24.05.1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, про що зроблено запис за №152 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 15).

З акту обстеження житлово-побутових умов будинку за АДРЕСА_4 , від 23.09.2002 року вбачається, що при обстеженні було виявлено: дах будинку потребує термінового ремонту, оскільки сильно протікає, внаслідок чого страждають жителі квартир, зокрема і кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_7 . В кожній із квартир пошкоджена стеля, повідставляли шпалери в місцях затікання. На коридорі другого поверху осипалась стеля, а також від сильного зволоження пробиває електропровід, що знаходиться в коридорі (а.с. 120).

19.07.2007 року жителі будинку, в тому числі і ОСОБА_2 , звернулись до директора Димерського ККП із заявою про ремонт даху будинку (а.с. 121).

З довідки заступника начальника Вишгородського РВ ГУ ДСНС у Київській області полковника служби цивільного захисту Бондаренка Г.В. за №732 від 30.05.2019 року вбачається, що 06.05.2019 року в приватній квартирі житлового будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . внаслідок пожежі знищено: холодильник, шафи кухні, духову шафу, гриль, блендер, міксер, кухонний комбайн, мультиварку, посуд, який знаходився на кухні. Також, пожежею пошкоджено: дерев`яну підлогу, закопчено вікна, стіни, стелю, міжкімнатні двері, кухонний стіл та матеріальні цінності власника квартири. Ймовірно причиною пожежі є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням (а.с. 122).

Довідкою за №982, виданої начальником Вишгородського РВ ГУ ДСНС у Київській області полковника служби цивільного захисту Бондаренка Г. 29.12.2020 року підтверджується факт пожежі, що виникла за адресою: АДРЕСА_2 , ймовірною причиною якої є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням (а.с. 30).

Позивач, також в позові вказав, що після розлучення у вказаній вище квартирі продовжувала проживати виключно відповідачка ОСОБА_2 , яка змінила замки в квартиру та довго не пускала позивача до квартири.

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.05.2022 року у справі за №363/286/21, яке набрало законної сили 01.07.2022 року, встановивши, що ОСОБА_1 є законним користувачем квартири АДРЕСА_3 , зобов`язано ОСОБА_2 не чинити останньому перешкод у користуванні житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_1 до вказаної квартири (а.с. 16-18).

З довідки виданої державним реєстратором Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області за №227/09.41 від 09.11.2023 року, яка видана на підставі акту складеного депутатом Димерської селищної ради Станкевич С.М. за №2223/С-А від 09.11.2023 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає один за адресою: АДРЕСА_6 , з 1998 року по даний час (а.с.22).

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №379/03-14 від 03.06.2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 2 особи - ОСОБА_1 (з 30.08.1983 року) ОСОБА_2 (з 22.06.1990 року) (а.с. 14).

З довідки за №569, виданої КП «Вишгородського бюро технічної інвентаризації» 12.07.2024 року слідує, що право власності на об`єкт нерухомого майна (квартира), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в ВП «Вишгородське БТІ», станом на 31.12.2012 року не зареєстровано (а.с. 23).

З акту обстеження матеріально-побутових умов за №2637/Л-А від 27.05.2024 року, складеного депутатом Димерської селищної ради Левковцем О.П. в присутності свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що квартира за АДРЕСА_5 , за АДРЕСА_2 , на момент обстеження знаходиться в занедбаному стані: стіни та стеля у плісняві, на кухні стоїть неприємний запах від фекалій тваринного походження, стіни обдерті від шпалер, повно сміття від великої кімнати до кімнати відпочинку, електропроводка знаходиться в неналежному стані, на балконі від сміття та речей повністю все заблоковано, квартира повністю зруйнована, комунальній послуги ОСОБА_2 не оплачувала, під час обстеження квартири проводилась фото-фіксація. Крім того, в акті зазначено, що ОСОБА_2 систематично порушує соціальні правила (а.с. 24).

Позивачем, також долучено до матеріалів справи докази звернення до правоохоронних органів та селищного голови, щодо дій відповідачки (а.с. 31-33).

З довідки, виданої КА «Вишгородтпеломережа» ВМР вбачається, що станом на 01.10.2020 року в квартирі за АДРЕСА_3 , рахувалась заборгованість за спожиті послуги з опалення у розмірі 27 992,94 грн. (а.с. 34).

З листа за №32478 головного державного виконавця Вишгородського ВДВС вбачається, що на виконанні у відділі перебували виконавчі документи про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги, яка утримана з пенсії останнього (а.с. 35).

Крім того, з довідки за №353, виданої Димерським комбінатом комунальних підприємств від 22.08.2024 року слідує, що станом на 22.08.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 - наявна заборгованість за комунальні послуги, за період з 01.06.2023 року по 31.07.2024 року в загальному розмірі 23 767,72 грн. (а.с. 36).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №394190801 від 10.09.2024 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 37).

Позивачем, також долучено до матеріалів справи вибірку по особовому рахунку за № НОМЕР_3 , рахунки щодо сплати комунальних послуг та копію технічного паспорту на спірну квартиру.

Представник відповідачки, у відзиві на позовну заяву, зазначила, що відповідачка має невелику заробітну плату, а тому позбавлена можливості зробити в спірній квартирі повноцінний ремонт. На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи долучено довідку №291 від 26.08.2020 року з якої вбачається, що з травня по липень 2020 року ОСОБА_2 була зареєстрована, як безробітна (а.с. 124) та довідку за №7 від 04.11.2024 року, згідно якої ОСОБА_2 працює з 01.12.2022 року в Димерському комбінаті комунальних підприємств, де займає посаду контролера та її дохід за період з 01.12.2022 року по 30.09.2024 року склав 240 417,55 грн. (а.с. 126).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Зі змісту ст. 11 ЦПК України слідує, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Так, ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року).

Щодо вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд зазначає про наступне:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Стаття 64 ЖК України зазначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України - наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року у справі за №182/6536/13-ц (провадження за №61-23089св19) зазначено, що аналіз ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року справа за №490/12384/16-ц).

Таким чином, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є непроживання наймача або члена його сім`ї понад законодавчо встановлені строки.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, відповідачка постійно проживає в спірній квартирі, фактично з 1989 року по теперішній час, а незадовільний стан спірної квартири, зумовлений пожежею, яка сталася не з вини відповідачки, на ремонт якої у останньої не має достатніх коштів, через невелику заробітну плату, не може слугувати підставою для визнання її такою, що втратила право користування квартирою.

Щодо вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 з належної їй та позивачу на праві користування житлової квартири, суд зазначає про наступне:

Так, за приписами ч.1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року у справі за № 295/16994/15-ц.

Отже, для застосування правил ст. 116 ЖК України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону, за рішенням суду.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 року у справі за №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі за №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі за №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі за №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного руйнування чи псування відповідачкою квартири, або її використання не за призначенням, або систематичного порушення відповідачкою правила співжиття, які б робили неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, які, беручи до уваги офіційний характер вказаних заходів та відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування, мають підтверджуватися письмовими доказами.

Наявні в матеріалах справи фотознімки, квитанції про заборгованість за оплату комунальних послуг, звіт про експертну оцінку ринкової вартості ремонту квартири, також не підтверджують цих обставин та, з урахуванням посилання позивача як на підставу виселення відповідачки саме на ст. 116 ЖК України, не мають значення при вирішенні спору, а отже і ці вимоги ОСОБА_1 суд вважає необгрунтованими.

Таким чином, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , у зв`язку з чим звільнений від сплати судового збору при зверненні з цим позовом до суду, то вказані судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 58, 61-65, 72, 116, ЖК України, 13, 14, 82, 206, 223, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Димерська селищна рада про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поспорт серії Ск за №18435, РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_8 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса реєстрації та фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Димерська селищна рада, , адреса: Київська обл., Вишгородський р-н, смт. Димер, вул. Соборна, 19.

Головуюча суддя О.П. Дьоміна