Справа № 643/4054/25
Провадження № 2/643/2889/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025

Суддя Московського районного суду м. Харкова Олійник О.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до держави Російська Федерація (суб`єкт міжнародних відносин) в особі Посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди з держави-агресора російської федерації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, в якій просять суд стягнути з останньої на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 суму моральної шкоди в розмірі 10 000 000 гривень, що в еквіваленті становить 23 963,57 доларів США; стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 10 000 000 гривень, що в еквіваленті становить 23 963,57 доларів США; стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_3 суму моральної шкоди в розмірі 10 000 000 гривень, що в еквіваленті становить 23 963,57 доларів США.

25.03.2025 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, позивачам надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

31.03.2025 на адресу суду за допомогою засобів поштового зв`язку від позивачів надійшло клопотання про долучення до справи позовної заяви з усуненими на їх думку недоліками.

У своїй заяві позивачі як на підставу для звільнення їх від судового збору посилались на той факт, що вони позбавлені права користування належною їм квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вимушено мешкають у кв. АДРЕСА_2 . Також вони були вимушені переїхати з міста Борова до м. Харкова, та є ВПО. Крім того, позивач є учасників бойових дій.

Ознайомившись з матеріалами позовної заяви, суд дійшов висновку про залишення позовної заяви без руху з наступних підстав.

Вимоги до позовної заяви визначені у ст. ст. 175, 177 ЦПК України, а наслідки їх невиконання, передбачені положеннями ст. 185 ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви позивачі просять стягнути з держави Російської Федерації на користь кожного з них моральну шкоду у розмірі 10 000 000 гривень, що в еквіваленті становить 239635,75 доларів США.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Вимога про відшкодування моральної шкоди, що визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою.

Позивачі, заявляючи вимоги майнового характеру, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві зазначили ціну позову у розмірі 30 000 000 гривень, що в еквіваленті становить 718907,26 доларів США, та зазначають, що вони звільнені від сплати судового збору за подання позовної заяви посилаючись на ЗУ «Про судовий збір».

Так, позивач ОСОБА_3 вказує, що він звільнений від сплати судового на підставі п. 13 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як учасник бойових дій. Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 545/1149/17, норма п. 13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», згідно із якою учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Так, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені ЗУ від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Тому, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року зроблено правовий висновок, згідно якого учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору за подання позовів не будь-якого характеру, а лише тих, що спрямовані на захист їх соціальних прав, як учасників бойових дій.

Даний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у зв`язку із передачею Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду справи на її розгляд для розв`язання виключної правової проблеми щодо застосування норми п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», у зв`язку із незгодою з попередніми висновками як Великої Палати, так касаційних палат, у яких стверджувалось про те, що учасники бойових дій безперечно звільняються від сплати судового збору у будь-якій справі.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», але серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.

Оскільки спір у цій справі винник не з розгляду питання щодо соціального захисту позивача, як учасника бойових дій, тому позивача не може бути звільнено від сплати судового збору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач звільнений від сплати судового збору за п. 13 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» по цій справі, з урахуванням того, що особи, на яких поширюється дія ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом саме цих питань, а по цій справі позивач звернувся за захистом прав, які не пов`язані з соціальними правами, які передбачені зазначеним законом.

Таким чином, позиція позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» є помилковою і не заслуговує на увагу.

Також, як на одну з підстав звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору, остання посилається на п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», та вказує, що в період вагітності і теперішній час вона разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 позбавлення права користування належною їй квартирою, а тому вимушена мешкає в іншій квартирі. А також, той факт, що вони переїхали з м. Борова до м. Харкова.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Проте, доказів того, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а саме, що вона була вимушена тимчасово переселитись або її майно було знищено чи пошкоджено суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заяву про усунення недоліків від 31.03.2025 року подана позивачами слід залишити без задоволення, та надати позивачам додатковий строк для усунення недоліків позовної заяви, які полягають у не сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, позивачі повинні надати суду докази про те, що вони звільнені від сплати судового збору на підставі п. 13, 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», або надати докази сплати судового збору у розмірі 15 140 гривень з кожного, а тому позовна заява підлягає залишенню без руху.

Згідно із ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Вимоги щодо змісту та форми позовних заяв визначені статтями 175, 177 Цивільного процесуального України.

При цьому, якщо подана позовна заява не відповідає таким вимогам, приписами частини 1 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України законодавець передбачив механізм залишення позовної заяви без руху задля забезпечення позивачу можливості у встановлений судом строк усунути недоліки позовної заяви, що забезпечує можливість вважати її такою, що подана у день її первинного подання та прийняття її судом до розгляду.

Залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання, визначеного Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись ст. 19, 20, 175, 177, 185, 186, 260 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до держави Російська Федерація (суб`єкт міжнародних відносин) в особі Посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди з держави-агресора Російської Федерації - залишити без руху, надавши позивачам строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачеві зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя - О.О. Олійник