26.03.2025 Справа № 756/8105/24
Справа № 756/8105/24
Провадження 2/756/461/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

Головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Колядінцевій П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», про виділення в натурі частини нежитлових приміщень, припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності на нежитлове приміщення,

у с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в порядку цивільного судочинства суду з позовом до Київської міської ради та Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про виділення в натурі частини нежитлових приміщень, припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності на нежитлове приміщення.

В обґрунтування позову зазначає, що 20.08.2014 ним придбано нежилі приміщення загальною площею 200,3 кв. м на першому поверсі 5-ти поверхової будівлі по АДРЕСА_1 , що складає 15/100 частин від усіх нежитлових приміщень у будинку. Вказаний будинок належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Оскільки Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація не відповіла йому на пропозицію припинення спільної часткової власності, виділ приміщень з метою можливості в подальшому, в тому числі, але не виключно проводити реконструкції, добудови приміщення, тощо, без згоди інших співвласників нежитлових приміщень, ОСОБА_1 просить суд виділити йому в приватну власність у натурі 15/100 частки від усіх нежитлових приміщень будинку по АДРЕСА_1 ; припинити право спільної часткової власності на 15/100 частки від усіх нежитлових приміщень будинку по АДРЕСА_1 ; визнати право приватної власності за ним на нежитлове приміщення, загальною площею 200, 3 кв. м, що складається з: приміщення 1 площею 10,4 кв. м, приміщення 2 площею 8,9 кв. м, приміщення 3 площею 12,5 кв. м, приміщення 4 площею 9,5 кв. м, приміщення 5 площею 16,8 кв. м, приміщення 6 площею 29,8 кв. м, приміщення 8 площею 13,2 кв. м, приміщення 9 площею 1,7 кв. м, приміщення 10 площею 1,0 кв. м, приміщення 11 площею 48 кв. м, приміщення 12 площею 48,5 кв. м, яке знаходиться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18.09.2024, постановленою без оформлення окремого документа та зазначеною у протоколі судового засідання відповідно до ч. 5 ст. 259 ЦПК України, залучено до справи в якості третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

У відзиві на позовну заяву представник Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації при розгляді справи поклався на розсуд суду.

У відзиві на позовну заяву представник Київської міської ради просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В судовому засіданні зазначив, що міська рада не заперечує факту належності нежитлових приміщень позивачеві та не оспорює його.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на викладені у відзиві обставини.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом установлено, що відповідно до технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) по АДРЕСА_2 , виготовлений станом на 05.07.2011 поверх І літ «А» складається з: приміщення 1 площею 10,4 кв. м, приміщення 2 площею 8,9 кв. м, приміщення 3 площею 12,5 кв. м, приміщення 4 площею 9,5 кв. м, приміщення 5 площею 16,8 кв. м, приміщення 6 площею 29,8 кв. м, приміщення 8 площею 13,2 кв. м, приміщення 9 площею 1,7 кв. м, приміщення 10 площею 1,0 кв. м, приміщення 11 площею 48 кв. м, приміщення 12 площею 48,5 кв. м та сходових клітин (а.с. 41-43).

20.08.2014 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частини нежилого приміщення, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у власність 15/100 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що складається з: приміщення 1 площею 10,4 кв. м, приміщення 2 площею 8,9 кв. м, приміщення 3 площею 12,5 кв. м, приміщення 4 площею 9,5 кв. м, приміщення 5 площею 16,8 кв. м, приміщення 6 площею 29,8 кв. м, приміщення 8 площею 13,2 кв. м, приміщення 9 площею 1,7 кв. м, приміщення 10 площею 1,0 кв. м, приміщення 11 площею 48 кв. м, приміщення 12 площею 48,5 кв. м, розташованих на першому поверсі будівлі (а.с. 24-27).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 15/100 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що складаються з : приміщення 1 площею 10,4 кв. м, приміщення 2 площею 8,9 кв. м, приміщення 3 площею 12,5 кв. м, приміщення 4 площею 9,5 кв. м, приміщення 5 площею 16,8 кв. м, приміщення 6 площею 29,8 кв. м, приміщення 8 площею 13,2 кв. м, приміщення 9 площею 1,7 кв. м, приміщення 10 площею 1,0 кв. м, приміщення 11 площею 48 кв. м, приміщення 12 площею 48,5 кв. м, розташованих на першому поверсі будівлі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 09 (а.с. 30-40).

За змістом листа Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 104-1698 від 26.02.2024 житловий будинок по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальній громаді міста Києва та закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (а.с. 73).

Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 1-05/04 від 05.04.2024, складеного судовим експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Свиридою О.М. на замовлення ОСОБА_1 , виділ нежитлового приміщення, що складає 15/100 частин нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , технічно можливий; нежитлового приміщення, що складає 15/100 частин нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відокремлене від інших нежитлових приміщень в даному багатоквартирному будинку; нежитлове приміщення, що складає 15/100 частин нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , має окремий вхід та вихід, нежитлове приміщення, що складає 15/100 частин нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , може самостійно експлуатуватися від інших нежитлових приміщень в даному багатоквартирному будинку.

29.04.2024 та 04.06.2024 ОСОБА_1 надсилались Оболонській районній у м. Києві державній адміністрації, ОСОБА_1 листи запрошення щодо укладення в нотаріальній формі договору, юридичним наслідком якого буде припинення ними спільної часткової власності, виділ приміщень та можливість ними в подальшому повноцінно та ефективно володіти, користуватися та розпоряджатися (а.с. 44-47).

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються

З огляду на зазначені приписи та правила ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20)

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч.ч. 1-3 с. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 336/1137/19-ц, провадження № 61-6326св21.

Згідно з частинами 1-2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 501/2148/17 зроблено висновок, що відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 445/442/16 (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкта нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2022 у справі № 570/2438/19 (провадження 61-11448св20) зазначив, що виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості виділу.

Тобто при виділенні в натурі частки нерухомого майна мають бути дотримані певні умови.

Так, виділення в натурі частки нерухомого майна можливе в разі дотримання наступних умов: поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами; виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна, що є спільною власністю, можливе, якщо кожному співвласнику може бути виділено відокремлене приміщення з власним входом; наявність реєстрації земельної ділянки на якій розташований об`єкт нерухомого майна в Державному земельному кадастрі та реєстрації права власності на неї в установленому законом порядку, якщо земельна ділянка не приватизована, то з огляду на ст. 377 ЦК України, необхідно отримати кадастровий номер на земельну ділянку.

Оскільки після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу при цьому знаходитись на окремій земельній ділянці.

Враховуючи, що під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності нежитлові приміщення, що складаються із частки у багатоповерховому житловому будинку та розташовані на першому поверсі у межах фактично визначених правовстановлюючими документами; його право на ці нежитлові приміщення відповідачами не оспорюються та визнається, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення його позову.

При цьому у поданому позивачем висновку за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, експерт посилається на можливість виділу нежитлового приміщення з технічної точки зору, проте не обґрунтовує наявність технічної можливості щодо відокремленого водопостачання, водовідведення, опалення, створення окремого від багатоповерхового житлового будинку об`єкту нерухомості, що знаходився б на виділеній для цієї мети окремій земельній ділянці, а тому при вирішенні позову ОСОБА_1 суд не бере цей висновок до уваги.

За таких обставин позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Київської міської ради, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», про виділення в натурі частини нежитлових приміщень, припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності на нежитлове приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Повний текст рішення складений 02.04.2025