Справа № 344/3598/25
Провадження № 2/344/2249/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Домбровської Г.В.,

при секретарі с/з Стефанюк Х.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненя заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі «Відповідач») про стягнення боргу в сумі 1 849 854,20 грн., що складається з 43 500 доларів США (в еквіваленті 1 811 296,50 грн.) основного боргу та 926,00 доларів США (в еквіваленті 38 557,71 грн.) 3% за кожен день прострочення згідно договору позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08 травня 2023 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики грошових коштів на суму 45 000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 08 травня 2024 року, чого ним в повному обсязі зроблено не було, в результаті чого Позивач звернувся до суду з даним позовом. Зазначає, що на виконання умов договору позики Відповідачем було погашено заборгованість лише в сумі 1500,00 доларів США.

У зв`язку з не виконанням обов`язку щодо повернення коштів Позивачем розраховано суму 3% від простроченої суми за кожен день прострочення, і яку Позивач також просить стягнути з Відповідача.

Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позов не скористався, на адресу суду направив заяву, в якій позовні вимоги та суму позову визнав в повному обсязі. Просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно пункту першого частини другої статті 11 Цивільного Кодексу України (надалі «ЦК України»), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Цивільн іобов`язкивиконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

08 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого Відповідач виступав позичальником, а Позивач позикодавцем.

Згідно умов договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 45 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором (пункт 1). На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 45 000,00 доларів США позикодавець передав позичальникові в повному обсязі (пункт 2).

Згідно з пунктом 3 Договору позики від 08.05.2023 року позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (рошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 08 травня 2024 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 08 травня 2025 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначено в позовній заяві, Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, передавши Відповідачу грошові кошти в сумі 45 000,00 доларів США.

Натомість, Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором не виконував, повернувши Позивачу за позикою лише суму у 1500,00 доларів США.

Докази, які б спростовували зазначену обставину, в матеріалах справи відсутні.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк.

Як зазначено в позовній заяві Позивачем та не спростовано Відповідачем, ОСОБА_2 неналежно виконувалися зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, оскільки станом на час звернення до суду не повернуто отриманої в позику суми в розмірі 43 500,00 доларів США.

У зв`язку з цим Позивач звернувся о суду з даним цивільним позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми позики у розмірі 43 500 доларів США та сплатити 3% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення в сумі 926,00 доларів США, а всього в еквіваленті до національної валюти на день подання позову 1 849 854,20 грн.

Належних доказів, які б спростовували вищевказану обставину неповернення ОСОБА_2 коштів у розмірі 43 500,00 доларів США на користь ОСОБА_1 Відповідачем Суду не надано.

Докази на підтвердження того, що вказаний Договір позики від 08 травня 2023 року оскаржувалося ОСОБА_2 у встановленому законом порядку (шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним, удаваним тощо) Суду з боку Відповідача не надано.

В постанові ВСУ від 15.11.2015 року в справі №6-1967 цс 15 вказано, що своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14, в якій Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, та у постанові від 08 жовтня 2020 року зазначив, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, будь-яких доказів, які б спростовували доводи Позивача щодо наявності у Відповідача заборгованості за вищевказаним договором позики, Відповідачем не надано.

При цьому у поданій до суду заяві Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі.

При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки Позивач виконав зобов`язання перед Відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані в повному обсязі не були.

За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача суми заборгованості в розмірі 43 500,00 доларів США, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача передбаченої статтею 625 ЦК України 3% від суми позики за кожен день прострочення в сумі 926,00 доларів США, Суд зауважує наступне.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Станом на час розгляду справи в Україні продовжує дійти воєнний стан, вказана обставина є загальновідомою.

Позивачем нараховано суму 3% річних за період з 09.05.2024 року по 27.02.2025 року, тобто на період дії воєнного стану.

Відтак, враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Суд не вбачає підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача суми неустойки в розмірі 926,00 доларів США, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене, Суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за договором позики в розмірі 43 500,00 дларів США, визначивши еквівалент даної суми у національній валюті станом на чс винесення судового рішення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати слід розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, відповідно до На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 280 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненя заборгованості за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 08 травня 2023 року в сумі 43 500,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24 березня 2025 року становить 1 811 340,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в розмірі 11 859,54 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01 квітня 2025 року.

Суддя Домбровська Г.В.