Справа № 487/101/24
Провадження № 2/487/167/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Коваля В.І., відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки адвоката Петровського Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва 09.01.2024 року з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в якому просив: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 ; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20.02.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано наступне майно: квартира за АДРЕСА_1 ; транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Згідно звіту про оцінку майна від 27 грудня 2023 року виготовленого ТОВ «Генеральне бюро технічного планування України «Експерт» ринкова вартість квартири за АДРЕСА_1 ) становить 944200 гривень. Згідно звіту про оцінку майна від 29 грудня 2023 року виготовленого ПП «Експерто-діловий центр «Лідер» ринкова вартість транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 320600 гривень. Станом на момент звернення з позовом частки в праві спільної часткової власності на вказане майно не визначені. З урахуванням наведено вище, позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості реалізації своїх прав, що стало підставою звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.01.2024 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Відповідачка ОСОБА_2 15.04.2024 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої приватної власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано квартиру за АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 25.11.2010, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О, зареєстрованого у реєстрі за №693. У спірній квартирі разом з ОСОБА_2 проживають неповнолітні діти: сини - ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2010 року народження. Згідно ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, а заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, не допускається (ч. 2 ст. 50 ЖК України). Враховуючи зазначені норми, у спірній квартирі є єдина кімната для проживання неповнолітніх дітей позивачки за зустрічним позовом - це окремо облаштована друга кімната площею 18.9 кв.м. (приміщення 7 на плані квартири, згідно технічного паспорту на квартир), проживання дітей в якій забезпечить дотримання мінімальних житлово-побутових умов для дітей позивачки. Крім того, враховуючи зазначені норми, проживання самої позивачки за зустрічним позовом, з дотриманням правил проживання осіб різної статі, також потребує окремої кімнати у спірній квартирі. Судовим наказом, виданим Заводським районним судом міста Миколаєва 31.10.2023 у справі №487/7539/23, вирішено стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання вищевказаних дітей 1/3 від усіх видів доходу починаючи з 18.10.2023. Відповідач за зустрічним позовом за період з 18.10.2023 по 10.04.2024 за вказаним наказом сплатив 13497,87 гривень, що становить в середньому до 1200 гривень на кожну дитину щомісячно, що значно менше встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (у 2023 році розмір прожиткового мінімуму на дитину віком до 18 років - 2833 гривень, у 2024 році - 3196 гривень). Розмір оплачених відповідачем за зустрічним позовом аліментів свідчить про його фактичне ухилення від участі в утриманні дітей, адже об`єктивно вказаних коштів недостатньо для їх утримання. Крім того, з 2022 року відповідач за зустрічним позовом повністю припинив спілкування з дітьми та участь у їх вихованні. На даний час утримання та виховання дітей здійснює позивачка за зустрічним позовом. Таким чином, враховуючи ухилення відповідача за зустрічним позовом від участі в утриманні дітей, припинення його спілкування з дітьми та участі у їх вихованні, та необхідність забезпечення дітей належними умовами проживання, позивачка вважає за справедливе відступити від засади рівності часток подружжя згідно приписів ч. 2 ст. 70 СК України та визначити частку позивачки за зустрічним позовом у вказаному майні в розмірі 2/3. Крім того, позивачка за зустрічним позовом придбала транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 у справі №487/7538/23 шлюб, зареєстрований 20.02.2008 між позивачкою за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом, розірвано. При цьому, вказаним рішенням встановлено обставину, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство з жовтня 2021 року. Враховуючи, що на момент придбання спірного автомобіля, а саме: 03.06.2023 року сторони вже припинили шлюбні відносини (тобто припинили вести спільне господарство, побут, спільний бюджет), то це майно фактично придбано після припинення шлюбних відносин, тобто не у шлюбі, за особисті кошти покупця та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом. Оскільки ОСОБА_1 оспорює вказані права власності ОСОБА_2 таке право підлягає захисту шляхом його визнання судом.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.04.2024 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Позивачем ОСОБА_1 19.04.2024 року було подано відзив на зустрічну позовну заяву. В обґрунтування заперечень ОСОБА_1 зазначено, що він сумлінно сплачує аліменти на утримання дітей та надає додаткові грошові кошти на їх утримання. Наразі проходить службу у Збройних Силах України. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_5 з вимогами щодо збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей, чи повідомляла ОСОБА_1 про наявність таких витрат, як і доказів відмови позивача в їх наданні. Посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання дітей, не є підставою для зменшення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, оскільки обидва батьки мають брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. Спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача ОСОБА_1 . Так, 24 травня 2005 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Полішук Л.В. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за яким ОСОБА_1 був покупцем. Право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 червня 2005 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації. В подальшому при покупці квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 того ж дня була продана квартира АДРЕСА_3 , яка була набута ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 в 2008 році, а грошові кошти отримані від продажу вказаної квартири повністю були витрачені на купівлю квартири за АДРЕСА_1 . Таким чином відсутні підстави для відступу від рівності часток та збільшення частки ОСОБА_2 , оскільки квартира була придбана за особисті приватні кошти ОСОБА_1 та виключно піклуючись про спільних дітей він не заперечує проти визнання за позивачкою за зустрічним позовом 1/2 частки в праві власності на вказану квартиру. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти в інтересах їхньої сім`ї та належить їм в рівних частках. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що «фактичні шлюбні відносини між ними припинені в жовтні 2021», не є підставою для визнання за позивачем за зустрічною позовною заявою право особистої приватної власності на вказаний автомобіль. Як вбачається із змісту даного судового рішення, на вказані обставини посилалась позивачка в своєму позові, про що суд і зазначив в своєму рішенні, однак відповідного факту і відповідного висновку суд не наводив, тому вказана обставина не може вважатися доведеною та встановленою судом. Крім того по цивільній справі за №487/7538/23 про розірвання шлюбу ОСОБА_1 не звертався з заявою про визнання позову про розірвання шлюбу. З огляду на викладене ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

10.07.2024 року представником ОСОБА_2 адвокатом Петровським Д.О. були надані письмові пояснення в яких вказано, що ОСОБА_1 не спростовано факту сплати аліментів в розмірі, який є меншим встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що підтверджує його ухилення від участі в утриманні дітей. Сплата аліментів тільки у гарантованому мінімальному розмірі свідчить про небажання відповідача за зустрічним позовом брати участь в утриманні дітей на достатньому для їх розвитку рівні. Саме ухилення відповідача від участі в утриманні дітей, припинення його спілкування з дітьми та участі в їх вихованні, та необхідність забезпечити дітей належними умовами проживання і є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя. Належну ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було продано 25.11.2020 року за 20 538 гривень, а спірну квартиру АДРЕСА_1 , було придбано за 130 455 гривень, тобто у 6,35 разів дорожче. Отже арифметичний розрахунок вказує, що позивач на первісним позовом не міг придбати спірну квартиру за власні кошти. Крім того, особистих джерел коштів позивач не вказує. Сторони припинили шлюбі відносини та не ведуть спільне господарство з жовтня 2021 року, що встановлено заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 року у справі №487/7538/23 та є преюдиційним фактом. Оскільки на момент придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року, а саме: 03.06.2023 року, сторони вже припинили шлюбні відносини, тобто припинили вести спільне господарство, побут, спільний бюджет, то це майно придбано не за спільні кошти подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Зазначив, що до реєстрації шлюбу з позивачкою він був одноособовим власником квартири АДРЕСА_3 . В період шлюбу він продав цю однокімнатну квартиру, усно, без складання розписок та інших документів позичив кошти у сумі 10 000 доларів США у своєї сестри ОСОБА_1 та у 2010 році вони придбали двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 . Продаж старої квартири та придбання нової відбулися в один день. У 2018 році було придбано автомобіль «ДЕО». Коли позивач проходив службу у ЗСУ в період з травня 2022 року по травень 2024 року, цей автомобіль було продано та у 2023 році придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN». На придбання автомобіля позивач перевів дружині грошові кошти у сумі біля 600 000 гривень. При розірванні шлюбу 30.01.2024 року позивач присутній не був, рішення про розірвання шлюбу було винесено заочно. Аліменти ОСОБА_1 сплачує за рішенням суду своєчасно та в поновному обсязі, заборгованість відсутня. З огляду на викладене просить здійснити поділ майна подружжя, а саме: автомобіля і квартири у рівних частках та визнати за ним право власності на частку цього майна.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення первісного прозову заперечувала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Зазначила, що ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1997 гривень 45 копійок щомісячно. Спірну квартиру було придбано в період шлюбу, допомагав її батько. В період шлюбу дійсно було придбано за спільні кошти подружжя автомобіль «ДЕО». В подальшому вказаний автомобіль було продано та кошти витрачено на дітей. Новий автомобіль «VOLKSWAGEN» позивачка придбавала 03.06.2023 року за кошти, які дав її батько, але документів на підтвердження цих обставин ОСОБА_2 не має. Разом з цим, оскільки в рішенні про розірвання шлюбу зазначено, що сторони припинили шлюбні відносини з жовтня 2021 року, відповідачка вважає спірний автомобіль своєю особистою власністю. В період шлюбу сторони працювали, ОСОБА_1 отримував пенсію. Аліменти за рішенням суду позивач дійсно сплачує регулярно та не має заборгованості, але розмір цих аліментів відповідачку не влаштовує, оскільки не забезпечує потреби дітей. Крім того, вона не може проживати в одній кімнаті з дітьми іншої статі, тому є підстави для відступу від рівності часток подружжя. В 2022-2023 році в період проходження військової служби ОСОБА_1 передавав відповідачці якісь банківські картки, з яких вона отримувала якісь кошти. Подробиць не пам`ятає, картки були у дітей.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позицію відповідачки, пояснив, що позивач ОСОБА_1 не здійснює утримання дітей ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2010 року народження, на належному рівні. Спірна квартира була придбана подружжям за спільні грошові кошти, розмір яких значно перевищує суму продажу квартири позивача, яка належала йому до шлюбу. В заочному рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва про розірвання шлюбу між сторонами, прийнятому за позовом позивачки, зазначено, що шлюбні відносини припинились з жовтня 2021 року, тому відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль було придбано у шлюбі.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Саме про таке застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 (провадження № 61-11369св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 рокуу справі № 756/2527/16-ц (провадження № 61-5837св20), вказано, що «виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17), зроблено висновок, що: «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування».

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19)).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22)).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

У пунктах 67 - 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначено, що «позивач заявив вимогу про визнання квартир спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 20.02.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області від 20.02.2008 року серії НОМЕР_5 .

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 06.05.2008 року серії НОМЕР_6 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 02.09.2010 року серії НОМЕР_7 ).

Згідно довідки ОСББ «Сателіт» від 14.04.2024 року №549, інформації про зареєстроване місце проживання №19.04-06/1720/2024 від 29.03.2024 року та довідки про реєстрацію місця проживання №23020-07-05 від 13.12.2022 року діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 року у справі №487/7538/23, провадження №2/487/1297/24, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та розрізано шлюб між сторонами.

Щодо поділу квартири.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири.

Відповідачка ОСОБА_2 , не заперечуючи того, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, просила відступити від вірності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири з наведених вище підстав.

До реєстрації шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1174, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири було вчинено за 8407 гривень 00 копійок, що відповідає загальній вартості квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 20.04.2005 року за №7051130.

25.11.2010 року, в період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №690, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири було вчинено за 20538 гривень 00 копійок, що відповідає загальній вартості квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 17.11.2010 року за №28028053.

25.11.2010 року, в період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №693, ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири було вчинено за 130455 гривень, що відповідає загальній вартості квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 12.11.2010 року за №27976405.

В подальшому, 26.11.2010 року було здійснено державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 згідно витягу Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації №28146892 від 26.11.2020 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана у тому числі за грошові кошти, отримані в борг від його сестри ОСОБА_1 та від продажу квартири, яка належала йому до шлюбу не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, тому спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідачкою ОСОБА_1 не було доведено, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до судового наказу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31.10.2023 року у справі №487/7539/23, провадження №2-н/487/1658/23 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.10.2023 року до досягнення дітьми повноліття.

Доказів того, що розмір аліментів, які одержує ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на утримання дітей є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування відповідачкою не надано.

Вказаний судовий наказ ОСОБА_1 виконується, заборгованість по аліментам відсутня.

З позовом про збільшення розміру аліментів ОСОБА_2 до суду не зверталась.

Проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст. 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 не довела, а суд не встановив підстав для відступу від рівності часток подружжя у праві спільної власності, тому за позивачем та відповідачем має бути визнано право власності на 1/2 частку в праві спільної власності на квартиру за АДРЕСА_1 .

Щодо поділу транспортного засобу.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 , право власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 03.06.2023 року.

Відповідно до інформації, наданої Територіальним сервісним центром МВС №4841 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях №31/30/4841/1141-аз-856-2024 від 06.12.2024 року реєстрація права власності на вказаний транспортний засіб за ОСОБА_2 була здійснена на підставі договору купівлі-продажу №4841/2023/3858764 від 03.06.2023 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 ; ціна продажу 350 000 гривень.

Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Зазначене відповідає постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 (провадження №61-16606 св 23).

Вимоги про визнання транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 , особистою власністю ОСОБА_2 обґрунтовані нею зазначенням у заочному рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 року у справі №487/7538/23, провадження №2/487/1297/24, про розірвання шлюбу між сторонами того, що сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть з жовтня 2021 року, мешкають окремо.

Вказане рішення відповідачка ОСОБА_2 вважає преюдиційним, проте такі доводи є помилковими.

Так, предметом позову у справі № 487/7538/23 було розірвання шлюбу.

Рішення у справі є заочним та було постановлено за позовом ОСОБА_2 та за відсутності ОСОБА_1 .

Зі змісту зазначеного рішення суду вбачається, що обставини дати припинення ведення спільного господарства судом не досліджувалася, сторони в судове засідання не з`явилися, відповідні докази не надавалися та відповідно до вимог статті 89 ЦПК України судом не оцінювалися.

Доказів придбання спірного транспортного засобу за особисті кошти ОСОБА_2 не надано.

Позивач ОСОБА_1 факт припинення ведення спільного господарства з жовтня 2021 року та окремого проживання заперечує, зазначає, що у вказаний період вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет. В період проходження служби у ЗСУ з травня 2022 року по травень 2024 року він надав у розпорядження ОСОБА_2 картку АТ «ПриватБанк», на яку отримував виплати як військовослужбовець, та свою пенсійну карту «Ощадбанк». Відповідачка ОСОБА_2 продала належний сторонам автомобіль «ДЕО» та за спільні кошти придбала автомобіль «VOLKSWAGEN».

Таким чином відповідачкою ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль «VOLKSWAGEN», модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 , тому за позивачем та відповідачем має бути визнано право власності на 1/2 частку в праві спільної власності на даний транспортний засіб.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 13, 76-81, 141, 211, 259, 263-265, 268, 353 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на частку в праві спільної власності на квартиру за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право на частку в праві спільної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN», модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право на частку в праві спільної власності на квартиру за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право на частку в праві спільної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN», модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_10 .

Повне судове рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя А.О. Темнікова