РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1527/24

Провадження № 2/293/64/2025

01 квітня 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Збаражського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Крисюк О.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Черняхів цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

І. СУТЬ СПРАВИ

28.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , за змістом якого просить стягнути на свою користь з останньої заборгованість в загальному розмірі 177130,40 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.11.2023 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі АТ «Ідея банк») та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (надалі ТОВ «ФК «Суперіум») укладено договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «ФК «Суперіум».

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, кредит у встановлений строк не повернув. З наведених мотивів та підстав, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 177130,40грн, з яких: 64249,32грн - заборгованість за основним боргом, 37856,47 грн. - заборгованість за відсотками, 75024,61грн. заборгованість за комісіями.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з позовом.

23.12.2024 відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, за змістом якого просила визнати недійсними положення кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017, що укладений між ПАТ "Ідея банк" та ОСОБА_2 та додатків до нього, які встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), застосувавши наслідки недійсного правочину та зобов`язавши ТОВ "ФК "Суперіум" здійснити перерахунок кредитної заборгованості, провівши зарахування платежів, сплачених ОСОБА_2 , як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісії) на погашення основної суми заборгованості (тіла кредиту).

Зустрічні вимоги мотивовані безпідставним нарахуванням АТ "Ідея банк" комісії за обслуговування кредиту.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 28.10.2024 справа №293/1527/24 передана на розгляд судді Збаражському О.М.

На виконання вимог ч.8 ст.187 ЦПК України, 29.10.2025, судом отримано з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2

31.10.2024 ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області відкрито провадження по справі №293/1527/24, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 28.11.2024.

28.11.2024 ухвалою суду, яка в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 24.12.2024.

23.12.2024 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Горлов Є.С. подав до суду зустрічний позов про захист прав споживача.

Ухвалою від 24.12.2024 суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Суперіум» про захист прав споживача до спільного розгляду з первісним позовом. Постановив перейти у справі №293/1527/24 від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 30.01.2025.

15.01.2025 надійшов відзив на зустрічний позов.

Ухвалою від 30.01.2025 суд закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду по суті на 03.03.2025.

03.03.2025 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України, суд постановив відкласти судове засідання на 01.04.2025.

01.04.2025 представник позивача не прибув, про розгляд справи повідомлявся встановленим порядком (а.с.121, 122).

Представник відповідача Горлов Є.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Підтримав вимоги за зустрічним позовом.

У судовому засіданні 01.04.2025, відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд склав вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

Судом встановлено, що 22.03.2017 ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 уклали договір №Z06.169.78422, за умовами якого ПАТ «Ідея Банк» надав позичальнику ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 70483.00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язалась одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору, строком на 60 місяців (а.с.8-12).

Згідно п. 1.3. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 21.9900 % річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним (п.1.4. договору). Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг "БПР "Стартовий", що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п.1.7. договору). Згідно п. 2.1. договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 22 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів.

На виконання вимог договору, ПАТ «Ідея банк» 22.03.2017 видав кредит в розмірі 64368,04 грн, що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту (а.с.12).

Відповідно до довідки-повідомлення, відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що ПАТ «Ідея Банк» 22.03.2017 до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.13-15).

15.11.2023 АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» уклали договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого клієнт (АТ «Ідея Банк») відступив фактору (ТОВ «ФК «Суперіум»), а фактор прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с.24-36).

Відповідно до п. 2.2. договору факторингу права вимоги, які клієнт відступає фактору за договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в друкованому реєстрі боржників (Додаток №2), що підписується сторонами в день укладання цього договору та в реєстрі боржників в електронному вигляді (Додаток №3), що надсилається разом з актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді (Додаток №3) клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку в день укладання цього договору. Друкований реєстр боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього договору.

Сума фінансування, що надається фактором клієнту під відступлення прав вимоги, по реєстру боржників №1 (Лот №7) складає 2430617,00 грн. При цьому сторони погодили, що сума гарантійного внеску в розмірі 200 000,00 грн., сплачена фактором на рахунок клієнта на підставі договору про участь в торгах від 17.10.2023, зараховується до суми фінансування, у зв`язку з чим загальна сума фінансування згідно договору, що підлягає перерахуванню на рахунок клієнта становить 2230617,00 грн (п.3.1 договору).

Згідно платіжної інструкції № 889 від 16.11.2023, ТОВ «ФК «Суперіум» перерахувало на рахунок АТ «Ідея Банк» грошові кошти в розмірі 2230617,00грн., в графі «призначення платежу» зазначено: «оплата згідно з договором факторингу №15/11/23 від 15.11.2023» (а.с.39).

До договору факторингу позивачем доданий друкований реєстр боржників №1, згідно якого АТ «Ідея Банк» передало право грошової вимоги ТОВ «ФК Суперіум» за договором №Z06.169.78422 в розмірі 64249,32грн - заборгованість за основним боргом, 37856,47 грн. - заборгованість за відсотками, 75024,61грн. заборгованість за комісіями (а.с.37).

Відповідно до довідки сформованої позивачем, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №Z06.169.78422 становить 177130,04 грн (а.с.43).

На виконання умов договору №Z06.169.78422 відповідачем подані квитанції про перерахунок грошових коштів на користь АТ «Ідея банк» в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 на загальну суму 69770,00грн. (а.с.69-75).

ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України).

За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України).

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в ред., що діяла на час виникнення спірних відносин (на час укладення первинного договору), встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

В розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17 ст. 1 Закону).

Положеннями ч.1, 2, ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» забороняється продавцю (виконавцю, виробнику) включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту та обслуговування кредитної заборгованості, банком має бути конкретизовано, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому, нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746цс16 та від 06.09.2017 року у справі № 6-2071цс16.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31).

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07.06.2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22.03.2017 ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_2 уклали договір №Z06.169.78422, за умовами якого ПАТ «Ідея банк» надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 70483.00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язалась одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору, строком на 60 місяців.

Кредитний договір містить графік платежів із зазначенням сум щомісячного платежу за тілом кредиту, відсотками та комісією.

На виконання вимог договору, ПАТ «Ідея банк» 22.03.2017 видав ОСОБА_2 кредит в розмірі 70483,00 грн., з яких позичальник сплатила страховий платіж в розмірі 6114,96 грн., що підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту (а.с.12).

В свою чергу, позичальник ОСОБА_2 в період з 22.03.2017 по 08.02.2019 погашала кредитну заборгованість за договором №Z06.169.78422, а саме: 22.03.2017 позичальник сплатила 8520,00грн., 21.04.2017 - 3920,00грн., 22.05.2017 - 3920,00грн., 22.06.2017 - 3920,00грн., 21.07.2017 - 3920,00грн., 22.08.2017 - 3920,00грн., 22.09.2017 - 3920,00грн., 03.10.2017 - 3920,00грн., 22.11.2017 - 3920,00грн., 22.12.2017 - 3920,00грн., 22.01.2018 - 3920,00грн., 22.01.2018 2050,00грн., 02.08.2018 4000,00грн., 03.08.2018 - 4000,00грн., 02.10.2018 - 4000,00грн., 04.12.2018 - 4000,00грн., та 08.02.2019 - 4000,00грн., загальна сума сплачених коштів на погашення кредиту склала 69770,00грн. (а.с.69-75).

Як вбачається із умов кредитного договору №Z06.169.78422 встановлених у п. 1.4, позичальник зобов`язана сплачувати плату за обслуговування кредиту банком, та за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним.

Водночас, в матеріалах справи відсутній та позивачем не надано доказів переліку банківських послуг, які пов`язані з обслуговуванням кредиту та кредитної заборгованості, які надавались позичальнику банком.

Суд звертає увагу на те, що комісія за обслуговування кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг, то положення договору про встановлення плати за обслуговування кредиту та кредитної заборгованості визначеної у графіку щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.

При цьому установлений в договорі АТ «Ідея банк» розмір комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, суд вважає, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались.

Таким чином, встановивши, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто оспорювані умови кредитного договору є несправедливими, таким чином умови договору №Z06.169.78422 визначені у п.1.4. про сплату комісії за обслуговування кредиту укладеного 22.03.2017 між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_2 є нікчемними, оскільки суперечать вимогам положень ч. 4 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на час укладення кредитного договору.

З вказаних підстав суд відмовляє відповідачу у задоволенні позовних вимог про визнання п. 1.4 кредитного договору № Z06.169.78422 від 22.03.2017 недійсним.

Посилання відповідача на те, що підписавши кредитний договір, позивач погодився на всі його умови, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Щодо позовної вимоги ТОВ ФК «Суперіум» про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічної вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання позивача здійснити перерахунок кредитної заборгованості, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.2 ст. 1056-1 ЦК України).

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позичальник ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 177130,40грн, з яких: 64249,32грн - заборгованість за основним боргом, 37856,47 грн. - заборгованість за відсотками, 75024,61грн. заборгованість за комісіями.

Підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 75024,61грн., суд не вбачає, оскільки прийшов до висновку про нікчемність з моменту укладення договору умови, передбаченої пунктом 1.4 кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017.

15.11.2023 АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» уклали договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого клієнт (АТ «Ідея Банк») відступив фактору (ТОВ «ФК «Суперіум»), а фактор прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Таким чином, відбулась заміна кредитора, до позивача перейшли АТ «Ідея банк» і позивач набув права вимагати від відповідача ОСОБА_2 сплати заборгованості за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017.

Слід також зазначити, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «…боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі".

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач довів за допомогою належних та допустимих доказів факт передачі первісним кредитором АТ «Ідея банк» права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 .

Оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, враховуючи те, що відповідачем не заперечується факт виконання АТ «Ідея банк» своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором та отримання кредитних коштів, розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, суд встановив, що відповідач в порушення вимог договору та норм ЦК України не виконала взяті на себе зобов`язання перед первинним кредитодавцем, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі укладеного договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, а тому дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 64249,32грн. та відсотками в розмірі 37856,47грн. а всього 102105,70грн. є обґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 зазначено, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Таким чином, встановивши наявність підстав для визнання нікчемними положення визначені в пункті 1.4 кредитного договору №Z06.169.78422 від 22.03.2017, в порядку застосування наслідків нікчемності необхідно зобов`язати ТОВ «ФК «Суперіум» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплаченої комісії за обслуговування кредиту та кредитної заборгованості у сумі 69770,00грн., зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів, що по своїй суті забезпечить захист інтересу позичальника у правовій визначеності.

Зазначене також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року в справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1396,37грн із розрахунку: (2422,40грн х 102105,79) : 177130,40грн.

Також, враховуючи те, що відповідач при звернення до суду із зустрічним позовом до суду звільнена від сплати судового збору на підставі положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017 у розмірі 102105 (сто дві тисячі сто п`ять) грн. 79 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1396 (одна тисяча триста дев`яносто шість) грн. 37коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_2 на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 69770,00грн., зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором №Z06.169.78422 від 22.03.2017.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум»

адреса місцезнаходження: 04053, м.Київ, вул. Вознесенський узвіз, 23-А,

нежитлове приміщення, 35-А

Відповідач

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1

адреса реєстрації:

АДРЕСА_1

РНОКПП: НОМЕР_2

Повний текст рішення складений та підписаний 03.04.2025.

Суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ