справа №372/532/21
провадження № 22-ц/824/1310/2025
головуючий у суді І інстанції Проць Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 8 вересня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

В обґрунтовування позовних вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_2 18 вересня 1991 року був зареєстрований шлюб, від якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з 2008 року, сімейні відносини між ними погіршилися. Вони почали сваритися, що поступово призвело до припинення подружніх стосунків. Їй стало також відомо, що у ОСОБА_2 є інша жінка, з якою у них народилося двоє спільних дітей.

Вказувала на формальний характер їхнього шлюбу та неможливість подальшого спільного сімейного життя між нею та ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що за час шлюбу подружжям було набуто за спільні кошти рухоме та нерухоме майно, загальна вартість якого складає 31 262 281,00 грн. Указане майно в силу вимог закону є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_2 18 вересня 1991 року, та залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « ОСОБА_2 »;

- виділити та визнати за нею право власності на наступне майно на загальну суму 15 701 445,00 грн:

земельні ділянки: площею 2,56 га, кадастровий номер :05:004:0039; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0039; площею 1,00 га, кадастровий номер :04:001:0047; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0019; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0040; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0036; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0041; площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0035; площею 0,2073 га, кадастровий номер :01:033:0008; площею 1,25 га, кадастровий номер :01:033:0082; площею 0,69 га, кадастровий номер :01:033:0090; площею 0,1754 га, кадастровий номер :01:033:0093;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ;

житловий будинок АДРЕСА_3 ;

житловий будинок АДРЕСА_4 ;

легкові автомобілі: «VOLKSWAGEN L35», «HYUNDAI SANTA FE»;

- виділити та визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно

на загальну суму 11 889 603,00 грн:

право користування земельною ділянкою, площею 2,4629 га, кадастровий номер :03:003:0029;

нежитлове приміщення 2а, розташоване по АДРЕСА_5 , загальною площею 460,7 кв. м;

нежитлове приміщення - погреб АДРЕСА_6 , гаражно-будівельний кооператив «Мостовик» (далі - ГБК «Мостовик»);

нежитлове приміщення 1б, загальною площею 38,3 кв. м, розташоване по АДРЕСА_5 ;

гаражні бокси: АДРЕСА_7 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , розташовані у вищевказаному ГБК «Мостовик»;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 ;

чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_9 ;

квартиру АДРЕСА_10 ;

нежитлові приміщення (насосна), розташовані по АДРЕСА_11 ;

легкові автомобілі: «BMW M3», «LAND ROVER», вантажний автомобіль «МАЗ».

Крім того, оскільки ОСОБА_2 під час сімейного життя разом із нею мав іншу жінку, з якою у них народилося двоє дітей, які фактично утримувалися за їх спільні кошти, тобто за кошти подружжя, тому наявні підстави для відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна (частина друга статті 70 СК України).

З урахуванням указаного, ОСОБА_1 просила суд збільшити її частку майна, додатково виділити їй та визнати за нею право власності на наступне майно:

нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 кв. м, розташоване по АДРЕСА_5 ;

квартиру АДРЕСА_12 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18 вересня 1991 року.

Залишено ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_2 ».

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0093, площею 0,1754 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

житловий будинок, загальною площею 55,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093;

чотирикімнатну квартиру, загальною площею 93,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 ;

двокімнатну квартиру, загальною площею 50,18 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 ;

квартиру, загальною площею 62,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 ;

нежитлове приміщення 2а, група приміщень, загальною площею 460,7 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 кв. м, яке знаходиться за вищевказаною адресою;

нежитлове приміщення (насосна), загальною площею 62,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 ;

гаражні бокси, розташовані за адресою: АДРЕСА_16 , а саме: № НОМЕР_1 , загальною площею 33,00 кв. м; № 400, загальною площею 53,40 кв. м; № НОМЕР_3, загальною площею 16,50 кв. м;

легковий автомобіль «VOLKSWAGEN LT35», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ;

легковий автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_5

легковий автомобіль «BMW M3», 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 .

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :05:004:0039, площею 2,56 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Германівська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0039, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0047, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства,

яка знаходиться за адресою: Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0019, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0040, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0036, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0041, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0035, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0008, площею 0,2073 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Красна Слобідка;

однокімнатну квартиру, загальною площею 38 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_17 ;

двокімнатну квартиру, загальною площею 51,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_18 ;

квартиру, загальною площею 42,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_19 ;

житловий будинок, загальною площею 181,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0091;

нежитлове приміщення (погреб) № НОМЕР_7 , загальною площею 6,2 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_16 ;

нежитлове приміщення 1б, загальною площею 38,3 кв. м, яке знаходиться

за адресою: АДРЕСА_5 ;

гаражний бокс № НОМЕР_8 , загальною площею 43,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_16 ;

вантажний автомобіль «МАЗ 437040-061», 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_9

легковий автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 221 грн судового збору

та 43 162,00 грн різницю часток, а всього - 48 383 грн.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Білоуська І.В., задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 66 000 грн та витрати, пов`язані із проведенням експертиз, у розмірі 63 000 грн, а всього - 129 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року у частині поділу спільного сумісного майна подружжя скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на:

двокімнатну квартиру АДРЕСА_20 ;

квартиру АДРЕСА_21 ;

гаражні бокси № НОМЕР_1 , загальною площею 33 кв. м, та № НОМЕР_3 , загальною площею 16,5 кв. м, які розташовані в ГБК «Мостовик»;

транспортний засіб «Hyundai Getz»;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:033:0090, площею 0,69 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:033:0093, площею 0,1754 га;

житловий будинок, загальною площею 55,3 кв. м, розташований по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093.

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на:

земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0039, площею 2,56 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0039, площею 2,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0047, площею 1,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0019, площею 2,00 га.;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0040, площею 2,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0036, площею 2,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0041, площею 2,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0033, площею 2,00 га;

земельну ділянку з кадастровим номером :01:033:0008, площею 0,2073 га;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_22 ;

нежитлове приміщення 1а, площею 135,2 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення 2а, площею 460,7 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення 16, площею 38,3 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_23 ;

чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_24 ;

квартиру АДРЕСА_25 ;

нежитлове приміщення (погріб) № 45, загально площею 6,2 кв. м, Київ, розташоване у ГБК «Мостовик»;

гаражний бокс № НОМЕР_2 , загальною площею 53,40 кв. м.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року задоволено.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білоуська Ігоря Володимировича, задоволено, частково постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у частині позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя та у частині перегляду додаткового рішення суду першої інстанції скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позову про розірвання шлюбу не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Під час нового апеляційного розгляду сторони підтримали свої апеляційні скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року.

Зокрема доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 полягали у незгоді з висновками суду про те, що не підлягає поділу земельна ділянка площею 2,4629 га з кадастровим номером :03:003:0029, та земельна ділянка площею 1,25 га кадастровий номер :01:033:0082.

Вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, в частині відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна набутого під час шлюбу, суд першої інстанції помилково виходив з того, що обґрунтування та докази наведені позивачем, у розумінні приписів ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України не є підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя. Зокрема, не погоджується із висновком суду першої інстанції, що наведені нею в позові доводи щодо тривалого перебування відповідача у позашлюбних стосунках з іншою жінкою, нехтування моральними принципами прийнятими у суспільстві, засадами інституту шлюбу та сім`ї не є підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя, визначених ч.2 ст. 70 СК України.

Водночас звертає увагу, що в частині часткового задоволення вимоги про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції на власний розсуд,без відповідної правової підстави та обґрунтування, відступив від заявлених позовних вимог та вирішив, яким чином предметно розділити між позивачем та відповідачем спільне сумісне майно, що набуте ними під час шлюбу, що є порушенням принципудиспозитивності цивільного судочинства визначеного положеннями ст.13 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до безпідставних висновків та таких, що не відповідають обставинам справи про неналежність земельної ділянки площею 1,25 га кадастровий номер :01:033:0082 подружжю і, як наслідок, помилково не включив таку земельну ділянку до переліку майна, яке підлягає поділу між позивачем та відповідачем.

Також вважає, що так само, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов до помилкового та такого, що не відповідає матеріалам справи висновку зазначивши, що не підлягає поділу земельна ділянка площею 2,4629 га кадастровий номер :03:003:0029, яка належить ОСОБА_5 та перебуває у оренді відповідача, оскільки такої вимоги позивачем не заявлялось.

Звертає увагу, що позивачем разом із позовною заявою були подані докази, які свідчать про набуття прав на майно під час шлюбу, та яке є предметом позовних вимог щодо поділу між подружжям.

Зокрема, на підтвердження набуття прав на земельну ділянку площею 1,25 га кадастровий номер :01:033:0082, яка зареєстрована за відповідачем, позивачем надано роздруківку Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 223185601:01:033:0082, з якої вбачається, що вказана земельна ділянка зареєстрована на праві власності за відповідачем ( ОСОБА_2 ).

Крім того, під час провадження у справі в суді першої інстанції, зокрема під час судового засідання 10 листопада 2021 року, у суді постало питання про необхідність додаткового підтвердження та уточнення наявності у подружжя майна набутого під час шлюбу, та яке є предметом поділу, заявленого позивачем. У зв`язку з цим, на виконання вимоги суду першої інстанції стороною позивача 10 грудня 2021 року, через поштовий зв`язок Укрпошти, на адресу суду першої інстанції було надіслане клопотання за вих.№04/02-30/2020 від 1 грудня 2021 року про приєднання до матеріалів справи доказів, до якого приєднані докази на підтвердження наявності об`єктів нерухомого майна, зареєстрованого за позивачем та відповідачем, та яке набуто ними у шлюбі, зокрема, серед іншого, додано додатково роздруківку Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29 листопада 2021 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 223185601:01:033:0082. Вказане клопотання разом із доданими доказами залучене судом першої інстанції до матеріалів справи.

Вважає, що надана суду інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 113185601:01:033:0082 є належним, допустимим та достатнім доказом, який свідчить про набуття прав на таку земельну ділянку під час шлюбу та реєстрацією її за відповідачем на момент розгляду справи, що в свою чергу спростовує наведений вище висновок суду першої інстанції щодо позбавлення та/або неможливості дійти до висновку про належність вказаної земельної ділянки подружжю. Більш, того у судових засіданнях, під час надання пояснень відповідач не заперечував та не спростовував той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером 223185601:01:033:0082 зареєстрована за ним в Державному земельному кадастрі на праві власності і так само не заперечував, що такі права на цю земельну ділянку набуті під час шлюбу з позивачем.

За таких обставин вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неможливість встановити належність земельної ділянки з кадастровим номером 223185601:01:033:0082 подружжю, що в свою чергу призвело до безпідставного виключення цієї земельної ділянки із переліку майна подружжя, набутого під час шлюбу, яке підлягає поділу між відповідачем та позивачем.

Звертає увагу, що у судовому засіданні, яке відбувалось 26 липня 2022 року, позивач додатково обґрунтовуючи вимогу щодо поділу спільного сумісного майна наголошувала та надала додаткові пояснення, що на земельній ділянці з кадастровим номером 223185601:01:033:0082 подружжям було створене штучне озеро, яке разом із прилеглими земельними ділянками з кадастровими номерами :01:033:0090 та :01:033:0093, на якій розташований житловий будинок загальною площею 55,3 м2, використовується позивачем в підприємницькій діяльності, зокрема для надання послуг фізичним особам з тимчасового розміщення, як база відпочинку. Тобто, фактично земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0082, на якій подружжям було створене штучне озеро, земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0090 та будинок загальною площею 55,3 м2, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093, складає цілісний майновий комплекс для надання послуг з тимчасового розміщення (база відпочинку), який використовується позивачем у здійсненні підприємницької діяльності.

Вважає, що вказані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою, що в свою чергу призвело до ухвалення в цій частині рішення про залишення за відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0082, яка використовується позивачем у підприємницькій діяльності, що не відповідаєприписам ч.3 ст.71 Сімейного кодексу України, згідно із якими речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Наголошує, що так само, необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам справи є рішення суду першої інстанції щодо відхилення вимоги позивача в частині про відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна, набутого під час шлюбу, зокрема збільшення частки позивача з додатковим виділення їй та визнанням за нею права власності на: нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , ринкова вартість якого становить 2 467 116 грн, та квартиру загальною площею 62,6 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 , ринкова вартість якої становить 1 204 117 грн.

Не погоджуючись із таким висновком суду вказує, що він не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки позивач, на підтвердження вимоги про відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна, посилався на обставини, які свідчать про приховування відповідачем від позивача майна, набутого під час шлюбу, а також витрачання коштів не в інтересах сім`ї, що вбачається зі змісту позовної заяви.

Зокрема, на підтвердження зазначених обставин позивачем додано до позовної заяви копії договорів купівлі-продажу земельних ділянок, за якими на ім`я ОСОБА_6 , з якою відповідач знаходився у позашлюбних відносинах та має спільних малолітніх дітей, протягом 2017 року за спільні кошти подружжя купувались земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що загалом загальною площею склало 17 га на загальну договірну вартість 462 570 гривень.

Водночас, з метою підтвердження наведених обставин щодо приховування відповідачем майна та витрачання коштів не в інтересах сім`ї, адвокатом позивача було заявлено клопотання про виклик свідків за Вих.№01/02-Ю0/2020 від 23 квітня 2021 року (зареєстровано в суді 26 квітня 2021 року), зокрема свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . В обґрунтування необхідності допиту вказаних свідків було зазначено, що вказані свідки можуть надати суду покази, які підтверджують використання відповідачем спільних коштів подружжя не в інтересах сім`ї і так само приховування відповідачем від позивача майна придбаного за спільні кошти. Більш того, обґрунтовуючи необхідність допиту в судовому засіданні ОСОБА_8 позивач вказувала, що існує ґрунтовна підозра, що саме на цю особу відповідач витрачав кошти, зокрема купуючи земельні ділянки та автомобіль.

Зазначає, що судом першої інстанції було частково задоволена вказана заява про виклик свідків в судовому засіданні було допитано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які надали покази, які підтверджують приховування відповідачем майна від позивача, зокрема придбану під час шлюбу сільськогосподарську техніку, і так само придбання за кошти подружжя відповідачем нерухомого майна, яке зареєстровано на праві власності за ОСОБА_6 . Проте, викликати та допитати заявленого свідка ОСОБА_6 , з якою відповідач мав позашлюбні відносини та спільних малолітніх дітей, суд першої інстанції відмовився без обґрунтування причин.

Вважає, що необґрунтовано відмовляючи у задоволені клопотання про витребування доказів та допиту свідка - ОСОБА_6 , суд першої інстанції фактично порушив процесуальні права позивача, передбачені ч.1 ст. 84, ст.ст. 76,49,43 ЦПК України, що в свою чергу у сукупності із неоднаковою оцінкою одних і тих же доказів щодо приховування відповідачем майна, призвело до ухвалення незаконного і такого, що прийнято за неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неоднозначною оцінкою доказів, рішення в частині відмови у задоволені вимоги про відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна набутого під час шлюбу.

Вказує, що за оскаржуваним рішенням суд першої інстанції в порядку поділу майна визнав за позивачем, серед іншого, право власності на легковий автомобіль VOLKSWAGEN LT35, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ; легковий автомобіль HYUNDAI SANTA FE, номер кузова НОМЕР_5 , 2012 року випуску; легковий автомобіль BMW M3, 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 .

Вказує, що під час підготовки позовної заяви та збору доказів щодо наявності спільного сумісного майна подружжя, враховуючи, що відповідач приховував майно від позивача, придбаного за спільні кошти подружжя, згідно із інформацією, наданою Головним сервісним центром МВС від 28 липня 2020 року за вих.№31/892аз у відповідь на адвокатський запит (додавались до позову) за відповідачем на час звернення до суду із позовною заявою були зареєстровані наступні транспортні засоби:

легковий автомобіль «VOLKSWAGEN LT35», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ;

легковий автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_5

легковий автомобіль «BMW M3», 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 .

вантажний автомобіль «МАЗ 437040-061», 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_9

легковий автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 .

Однак вказує, що у судовому засіданні під час надання усних пояснень суду першої інстанції відповідач стверджував, що за ним жодного транспортного засобу не зареєстровано, що, в свою чергу, так само свідчить про передчасне ухвалення судом першої інстанції рішення за не повно і всебічно з`ясованих обставин даної справи, що є порушенням норм процесуального права, зокрема ст.ст.263, 264 ЦПК країни.

Зазначає, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції також ухвалив рішення, в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, яким на власний розсуд розподілив між подружжям спільне сумісне майно набуте під час шлюбу, чим порушив засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких принцип змагальності сторін та диспозитивність, що передбачені ст. 2 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції за оскаржуваним рішенням вирішуючи питання про поділ між сторонами спільного сумісного майна подружжя, на власний розсуд визначив кому із подружжя яке майно залишити без врахування дійсних інтересів позивача, що виражені в її позовних вимогах.

Наголошує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині поділу майна, ухвалено з порушенням вимог ч.1 ст.70 СК України, згідно із якою у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, вирішуючи питання поділу майна, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок судового експерта Лісніченка С.В.№12220 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23 грудня 2020 року щодо нерухомого майна та висновок №109/20 автотоварознавчої експертизи від 17 листопада 2020 року наданих позивачем, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Згідно із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішуючи питання про поділ спільного сумісного майна набутого під час шлюбу, виділив позивачу та визнав за нею право власності на майно, вартість якого складає 14 767 556 гривень,тоді як вартість майна, яке виділено відповідачу складає 15 186 902 гривень,виходячи із висновків судових експертів прийнятих судом до уваги. Загальна вартість майна, які суд першої інстанції поділив між подружжям, відповідно із зазначеними висновками судових експертів, складає 29 954 458 гривень.

Наголошує, що за оскаржуваним рішенням суду частка позивача становить у вартісному виразі на 419 346 гривень менше ніж відповідача, що не відповідає приписам ч.2 ст.70 СК України.

Крім того вказує, що за оскаржуваним рішенням суд першої інстанції ухвалив стягнути з відповідача на користь позивача 43 162 грн різницю часток.

Вважає, що з зазначених вище підстав оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, оскільки відповідно із доказами наявними у матеріалах справи, які прийняті судом першої інстанції, зокрема висновків судових експертів, різниця вартості часток складає 419 346 грн, а не 43 162 грн.

Проте, не зважаючи на вище викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині присудження позивачу грошової різниці (компенсації) вартості частки у спільному майні подружжя, ухвалено з порушенням норм матеріального права і так само не відповідає вказаним вище принципам та завданням цивільного судочинства входячи з наступного.

По-перше. Як обґрунтовано вище, суд першої інстанції невірно встановив загальну вартість спільного майна подружжя і, як наслідок визначив вартість 1/4 частки у спільному майні позивача та відповідача. По-друге, положеннями ст.71 Сімейного кодексу України визначені виключні способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що передумовою присудження позивачу грошової компенсації вартості частки у спільному майні мають бути наступні складові умови: (1) наявність неподільної речі (майна), (2) згода позивача на таку компенсацію, (3) бажання відповідача компенсувати позивачу вартість частки майна у праві спільної власності подружжя попередньо внісши таку суму на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надавала згоду на компенсацію вартості її частки у праві спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується відсутністю такої вимоги рівно як і відсутністю будь яких заяв щодо їх зміни предмета або підстав позову, збільшення позовних вимог тощо, які б виражали волю (згоду) позивача на отримання такої компенсації.

Так само, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви, зустрічні вимоги тощо відповідача щодо його наміру компенсувати позивачу вартість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя, рівно як і не внесення відповідачем відповідної суми такої компенсації на депозитний рахунок суду.

Поряд з цим, наголошує, що ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено наявність у розумінні приписів ч.2 ст.183 ЦК України неподільного майна, яке набуте подружжям під час шлюбу та підлягає поділу між ними відповідно із позовними вимогами.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 також було подано апеляційну скаргу, суть доводів якої полягала у незгоді з висновками суду про визнання спільним майном подружжя, сторін, по справі, всього майна в межах їх часу реєстрації шлюбу.

Вказує, що суд залишив поза уваги позицію позивача, його пояснення, що з 2012 року він з позивачем подружжям не проживали, так як відповідач спільно проживав з червня 2012 року з ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного спільного проживання у відповідача та ОСОБА_6 народився син - ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 донька - ОСОБА_10 .

Зазначає, що цією родиною відповідач спільно, без позивача, проживав з грудня 2013 року за адресою: АДРЕСА_26 (копія акта додається).

Таким чином наголошує, що з червня 2012 року відповідач з позивачем не проживали, як подружжя, в них не було спільних інтересів, відносин, доходів, а тому з цього часу ніяке майно не було придбане за рахунок спільних коштів, що судом першої інстанції було проігноровано.

Вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовного підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що судом було проігноровано.

Також вказує, що судом першої інстанції був порушений принцип рівноправності сторін, оскільки суд обґрунтував своє рішення вартістю майна оціненого судовим експертом за клопотанням позивача. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 рудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс 19), згідно з яким статтею 106 ІІПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Згідно з частинами п`ятою, шостою вищезгаданої статтіу висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Вказує, що в наявному в матеріалах справи висновку встановлюється, що він здійснений на прохання сторони захисту позивача для оціночно-земельної та оціночно-будівельної експертизи майна набутого подружжям за час шлюбу, тобто не реальна вартість цього майна, а загальна інформація про його вартість (а.с.36-145, т.1). Виходячи з цього даний висновок є неналежним доказом, який не підтверджує реальну вартість майна. При складанні висновку експертом взагалі не було враховано грошову оцінку земель, яка є обов`язковою та дійсною для даної категорії майна, яка спростована доданими відповідачем грошовими оцінками (а.с. 193-208, Т.3).

Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд проігнорував клопотання відповідача про відкладення судового засідання, призначеного на 24 травня 2021 року, так як він не отримував позовної заяви (а.с.28 т.2). Суд ігноруючи клопотання, 24 травня 2021 року, закрив підготовче судове засідання та призначив справу до судового розгляду, тим самим суд позбавив відповідача процесуального права на подачу відзиву на позов, клопотання щодо неправомірності та неналежності висновку експертизи, що свідчить про порушення процесуальних норм.

Також вказує, що 10 серпня 2021 року відповідачем було подано до суду клопотання про залучення в якості співвідповідача - ОСОБА_6 , з якою відповідач проживає з 2012 року та має двох спільних дітей (а.с.64 т.2), однак суд розглядаючи дане клопотання з клопотанням представника позивача про допит ОСОБА_6 , як свідка, вирішив в клопотанні останнього відмовити, а клопотання відповідача взагалі не вирішив (а.с.69 т.2), що також вказує на порушення норм процесуального права.

Наголошує, що суд при розгляді справи не встановив, яке майно існує на час розгляду справи, кому воно належить, тим самим суд формально розглянув справу. Так, до спільного майна подружжя суд відніс транспортні засоби - легковий автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_11 ; легковий автомобіль BMW М3 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 ; вантажний автомобіль МАЗ 437040-061, 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_9 ; легковий автомобілю LAND OVER RANGE ROVER 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 , однак дані транспортні засоби не належали, не належать ні відповідачу, ні позивачу, що підтверджується висновком експертизи (а.с.146-159 т.1), де вказано, що вони не належать відповідачу, інформацією Головного сервісного центру МВС (а.с.195-197 т.1) та довідкою від 20 вересня 2022 року, а тому вважає, що автомобілі не є спільним майном подружжя та не можуть бути поділеним між сторонами.

При цьому суд першої інстанції залишив поза увагою придбаний відповідачем позивачу автомобіль «Hyundai Getz», який є майном, придбаним під час шлюбу, та таким, що підлягає поділу, що також вказує на неправомірність рішення суду.

Звертає увагу, що суд при поділі майна подружжя визнав за відповідачем житловий будинок загальною площею 181,1 м2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :01:033:0091, однак даний будинок з земельною ділянкою перейшов відповідачу від батька, що підтверджується копією свідоцтва, витягу та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (а.с. 188-191 т.1), а тому він не є спільним майном подружжя.

При розподілі майна суд також виділив відповідачу гараж № НОМЕР_8 в ГСК «Мостовик», але при цьому відсутні будь-які правоустановчі документи, які б свідчили про належність його відповідачу чи позивачу, що також вказує на неналежність даного майна подружжю, яке підлягає розподілу.

Також відповідач не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції та просить його скасувати в частині часткового задоволення та стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу та витрат пов`язаних з розглядом справи. Прийняти в даній частині нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_11 про прийняття додаткового рішення залишити без розгляду.

Вказує, що розгляд заяви представника позивача про стягнення судових витрат було прийняте за відсутністю відповідача та відсутністю його представника, так як будь-які повістки на адресу сторін не надходили. Приймаючи дане рішення суд позбавив відповідача у подачі своїх пояснень та заперечень, а тому виходячи з цього додаткове рішення було прийнято з порушенням норм процесуального права.

Також вважає, що судом безпідставно було стягнуто з відповідача витрати на судову експертизу, яка була проведена позивачем для визначення вартості майна подружжя, а не для пред`явлення до суду, тим самим вартість експертизи не підлягає стягненню з відповідача.

Звертає також увагу, що представником позивача дана заява була подана поза строком визначеним нормами процесуального права, що свідчить про незаконність даного рішення. Суд першої інстанції повинен був, в зв`язку з подачею заяви поза п`яти денний строк залишити її без розгляду.

Крім того, стороною відповідача було подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він вказував, що позивач як в своїй позовній заяві так і в апеляційній скарзі вказує на відступлення від засадив рівності часток, але будь-якими належними та допустимими доказами не доводить обставини, що мають для цього істотне значення. Все обґрунтування зводиться до існування у відповідача двох неповнолітніх дітей, але це не є підставою для відступлення від рівності часток, що судом вірно було вказано, але позивачем проігноровано. При цьому позивач, апелянт, не спростовує, що відповідач маючи двох дітей від іншої жінки, ніколи не відмовляв позивачу в її бажаннях щодо відкриття бізнесу, його підтримання, придбання автомобіля та іншого, що вказує на безпідставність вимог апелянта в частині відступлення від рівності часток при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Зазначає, що апелянт вказує на існування бази-відпочинку, яка використовується позивачем для отримання прибутку. Дана база в позовних вимогах позивача не вказувалась, всі зауваження про її розподіл позивачем ігнорувались. При розгляді в суді першої інстанції позивач приховав від суду існування даної бази, тим самим позивач зловживав своїми правами, як сторона по справі, що також вказує на незаконність апеляційної скарги. Позивач здійснюючи діяльність не зареєстрованої бази, отримувала прибуток, який не оподатковувався, тим самим позивач ухилялася від сплати податків.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ігнорування судом клопотання відповідача про відкладення судового засідання, так як він не отримував копії позовної заяви (а.с.28 т.2) та закриття підготовчого судового засідання і призначення справи до судового розгляду, що позбавило відповідача процесуального права на подачу відзиву на позов, клопотання щодо неправомірності та неналежності висновку експертизи.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та недоведеність таких доводів з урахуванням наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 26 квітня 2021 року (а.с.242-243, Т.1). Вказаною ухвалою було встановлено для подання відповідачу відзиву на позов п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття справи до провадження. Також суд вказав, що відповідно до ст.178 ЦПК України, до відзиву слід додати: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. В разі, якщо відзив підписаний представником відповідача, до відзиву слід додати довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача.

Як вбачається із протоколу судового засідання від 26 квітня 2021 року, підготовче судове засідання призначене на 26 квітня 2021 року, було відкладене судом для повторного повідомлення відповідача (а.с.21-22, Т.2).

Також як вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення суду, 26 квітня 2021 року ОСОБА_2 отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками (а.с. 24, Т.2). Направлене повторно поштове відправлення суду на адресу ОСОБА_2 повернулось до суду 8 травня 2021 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.27, Т.2).

21 травня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, призначеного на 24 травня 2021 року у зв`язку із не отримання копії позовної заяви (а.с.28, Т.2).

Як вбачається із супровідного листа Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2021 року, судом було надано відповідь на заяву відповідача про відкладення розгляду справ та вказано, що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що відповідачем 26 квітня 2021 року було отримано копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви. Одночасно повідомлено відповідача, що підготовче засідання призначене на 24 травня 2021 року закрите, справу призначено до розгляду на 13 липня 2021 року (а.с.29, Т.2).

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги відповідача щодо не отримання ним копії позовної заяви. Відтак, не доведеними є доводи відповідача що його було позбавлено процесуального права на подачу відзиву на позов, клопотання щодо неправомірності та неналежності висновку експертизи, оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач отримав копію позовної заяви 26 квітня 2021 року, а тому у нього було достатньо часу для подання відзиву та своїх заперечень.

Також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що судом не було вирішено клопотання відповідача про залучення в якості співвідповідача - ОСОБА_6 . Із змісту протоколу судового засідання від 10 серпня 2021 року вбачається, що судом було вирішено вказане клопотання та відмовлено в його задоволенні (а.с. 69, Т.2).

Під час нового апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції з урахуванням вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, в межах вимога апеляційної скарги колегія апеляційного суду дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що у вересні 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_12 .

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність рухоме й нерухоме майно (земельні ділянки, квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення, гаражні бокси, транспортні засоби).

Загальна вартість спірного майна відповідно до наданих ОСОБА_1 висновків за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23 грудня 2020 року, автотоварознавчої експертизи від 17 листопада 2020 року складає 31 262 281,00 грн.

ОСОБА_2 мав відносини з іншою жінкою - ОСОБА_6 , з якою у них народилися син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивачем заявлено до поділу майно, яке було набуте за час шлюбу, а саме з 18 вересня 1991 року по час розірвання шлюбу 08 вересня 2022 року сторонами цього спору:

земельна ділянка: площею 2,56 га, кадастровий номер :05:004:0039, вартість: 1 224 192 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 23 серпня 2019 року (а.с.160, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0039, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2015 року, (а.с.167, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 1,00 га, кадастровий номер :04:001:0047, вартість: 483 000 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 8 квітня 2016 року, (а.с.162, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0019, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 23 грудня 2015 року, (а.с.163, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0040, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2015 року, (а.с.161, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0036, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2015 року, (а.с.165, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0041, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2015 року, (а.с.166, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 2,00 га, кадастровий номер :03:005:0035, вартість: 956 400 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 14 вересня 2015 року, (а.с.164, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 0,2073 га, кадастровий номер :01:033:0008, вартість: 413 792 грн; набута: за договором купівлі-продажу від 23 квітня 2016 року, (а.с.168, Т.1); покупець - ОСОБА_2 ;

земельна ділянка: площею 1,25 га, кадастровий номер :01:033:0082, вартість: 597 750 грн; набута відповідачем 16 липня 2012 року за розпорядженням Обухівської райдержадміністрації;

земельна ділянка: площею 0,69 га, кадастровий номер :01:033:0090, вартість: 333 270 грн; набута: ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській обл. від 26 квітня 2016 року;

земельна ділянка: площею 0,1754 га, кадастровий номер :01:033:0093, вартість: 333 014 грн; набута: згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 жовтня 2019 року, власник ОСОБА_1 (а.с. 170, Т.1);

право користування земельною ділянкою, площею 2,4629 га, кадастровий номер :03:003:0029, вартість (оренда): 43 789 грн; договір оренди від 28 квітня 2015 року (а.с.173, Т.1);

однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартість:1 197 969 грн, набуто за договором купівлі-продажу від 8 квітня 2002 року, власник ОСОБА_2 (а.с.184, Т.1);

двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , вартість:1 468 221 грн, набуто: за договором купівлі-продажу від 21 травня 1998 року, власник ОСОБА_2 (а.с.185, Т.1);

житловий будинок АДРЕСА_3 , вартість 2 451 582 грн, набуто на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 травня 2010 року та державного акта про право власності на землю від 29 липня 2003 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 188-191, Т.1);

житловий будинок АДРЕСА_4 , вартість 676 405 грн, набуто: Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 грудня 2017 року, власник ОСОБА_1 , (а.с.192, Т.1);

нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 кв. м, розташоване

по АДРЕСА_5 , вартість 2 467 116 грн; набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31 травня 2019 року, іпотеко держатель ОСОБА_2 , (А.С.178, т.1);

квартира АДРЕСА_12 , вартість 1 204 117 грн, набуто за договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2014 року, власник ОСОБА_1 (а.с.187, Т.1);

двокімнатна квартира АДРЕСА_8 , вартість 751 429 грн, набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31 травня 2019 року, іпотеко держатель ОСОБА_2 , (а.с.175, Т.1);

чотирикімнатна квартира

АДРЕСА_9 , вартість 1 045 020 грн, набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31 травня 2019 року, іпотеко держатель ОСОБА_2 , (а.с. 177, Т.1);

квартира АДРЕСА_10 , вартість 921 080 грн, набуто за договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2014 року, власник ОСОБА_2 (а.с.186, Т.1);

нежитлове приміщення 2а, розташоване по АДРЕСА_5 , загальною площею 460,7 кв. м, вартість 6 160 573 грн; набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31 травня 2019 року, іпотеко держатель ОСОБА_2 , (а.с.183, Т1);

нежитлове приміщення - погреб № 45, загальною площею 6, 2 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_16 , гаражно-будівельний кооператив «Мостовик» (далі - ГБК «Мостовик»), вартість: 19 653 грн; набуто: згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 жовтня 2018 року, власник ОСОБА_2 , (а.с. 176, Т.1);

нежитлове приміщення 1б, загальною площею 38,3 кв. м, розташоване

по АДРЕСА_5 , вартість 707 849 грн; набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 31 травня 2019 року, іпотеко держатель ОСОБА_2 , (а.с.182, Т1);

нежитлові приміщення (насосна), розташовані по АДРЕСА_11 , вартість 245 124 грн, набуто: згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 березня 2018 року, власник ОСОБА_1 , (а.с.193, т.1);

гаражні бокси розташовані у ГБК «Мостовик»:

№ НОМЕР_8, вартість: 270 194 грн, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 (а.с. 132, т2, а.с. 217, т4), набутий відповідачем 06.6.2016 р. на підставі довідки кооперативу "Мостовик";

№ 104, вартість 201 234 грн, набуто: свідоцтво про право власності від 22 січня 2002 року, власник ОСОБА_2 , (а.с. 179, Т.1);

№ 400, вартість 302 933 грн, набуто: свідоцтво про право власності від 23 травня 2012 року, власник ОСОБА_2 , (а.с. 180, Т.1);

№ НОМЕР_3, вартість 114 804 грн, набуто: свідоцтво про право власності від 17 січня 2002 року, власник ОСОБА_2 , (а.с. 181, Т.1);

легковий автомобіль: «VOLKSWAGEN L35», 2006 року, вартість 230 596 грн, набуто: реєстрація 13 грудня 2011 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 195, Т.1);

легковий автомобіль: «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року, вартість 553 254 грн, набуто: реєстрація 23 листопада 2012 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 195, Т.1);

легковий автомобіль: «BMW M3», 1993 року, вартість 98 159 грн, набуто: реєстрація 18 квітня 1998 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 195, Т.1);

легковий автомобіль: «LAND ROVER», 2011 року, вартість 882 298 грн, набуто: реєстрація 31 травня 2011 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 195, Т.1);

вантажний автомобіль «МАЗ», 2004 року, вартість 125 464 грн, набуто: реєстрація 10 лютого 2006 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 195, Т.1).

Вирішуючи питання щодо визначення вартості майна, суд першої інстанції урахував відповідні експертні висновки, надані позивачем, які визначають ринкову вартість спільного сумісного майна подружжя на час розгляду справи.

ОСОБА_2 , не погоджуючись із вартістю спірного майна, визначеного відповідними експертними висновками, в суді першої інстанції їх не спростував, власних доказів вартості майна не надав, клопотань про призначення експертиз в суді першої інстанції не заявляв. Загальна вартість спірного майна відповідно до наданих ОСОБА_1 висновків за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23 грудня 2020 року, автотоварознавчої експертизи від 17 листопада 2020 року складає 31 262 281,00 грн.

Під час повторного апеляційного розгляду стороною відповідача було заявлене клопотання про призначення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи.

Колегія апеляційного суду відповідне клопотання відхилила шляхом постановлення протокольної ухвали із наведенням мотивів. Зокрема, підставою для відхилення відповідного клопотання було недотримання стороною відповідача порядку заявлення відповідного клопотання. Так, сторона мала подати усі наявні у неї докази до закінчення підготовчого засідання у суді першої інстанції. У разі наявності у сторони труднощів щодо подання доказів, чи здобуття доказів (призначення експертизи, витребування доказів тощо) сторона мала право на звернення до суду у передбаченому положеннями ст. 84 ЦПК України порядку. Жодних обставин, за яких сторона відповідача була позбавлена в суді першої інстанції права подання доказів, чи звернення до суду з клопотанням про здобуття доказів, у тому числі витребування чи призначення експертизи в апеляційній скарзі не зазначено.

На обгрунтування необхідності залучення до матеріалів справи на стадії повторного апеляційного розгляду висновків про ринкову вартість земельних ділянок: кадастровий номер :05:004:0039; кадастровий номер :03:005:0039; кадастровий номер :04:001:0047; кадастровий номер :03:005:0019; кадастровий номер :03:005:0040; кадастровий номер :03:005:0036; кадастровий номер :03:005:0041; кадастровий номер :03:005:0035; кадастровий номер :01:033:0008, сторона позивача посилається на наявність відповідних висновків у постанові суду касаційної інстанції щодо необхідності визначення їх ринкової вартості на час розгляду справи. Відповідно до наведених висновків, вартість наведених земельних ділянок станом на березень 2023 року складає відповідно: кадастровий номер :03:005:0039 - 95 600 грн, кадастровий номер :05:004:0039 - 122 400 грн, кадастровий номер :04:001:0047 - 47 800 грн; кадастровий номер :03:005:0019 - 95 600 грн, кадастровий номер :03:005:0040 - 95 600 грн, кадастровий номер :03:005:0036 - 95 600 грн, кадастровий номер :03:005:0041 - 95 600 грн, кадастровий номер :03:005:0035 - 95 600 грн, кадастровий номер :01:033:0008 - 383 100 грн.

Такі обгрунтування колегія апеляційного суду не може визнати правильними, оскільки у змісті постанови суду касаційної інстанції лише констатовано в описовій частині неподання відповідачем доказів у спростування наданих у підтвердження вартості спірного майна стороною позивача доказів.

Також суд касаційної інстанції у мотивувальній частині своєї постанови не погодився із висновком суду апеляційної інстанції, яким не мотивовано належним чином причини неврахування доказів вартості спірного майна, наданих позивачем, не з`ясовано, чи заперечував проти них відповідач, чи надав власні докази на підтвердження обсягу та вартості спільного майна подружжя. Верховний Суд зазначав, що ухвалюючи нове рішення у частині поділу спірного майна, суд апеляційної інстанції, у свою чергу, не встановив обсяг спільно нажитого майна подружжя, не з`ясував джерело і час його придбання. Апеляційний суд, у порушення вищенаведених норм права та правових позицій Верховного Суду, не встановив ринкову вартість спільного сумісного майна подружжя на час розгляду справи, не визначив вартість спільного майна подружжя й, відповідно, вартість 1/2 частини в ньому кожного з подружжя.

Колегія апеляційного суду під час нового апеляційного перегляду не встановила обставин, за яких надані ОСОБА_1 докази щодо вартості майна у виді висновків за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 23 грудня 2020 року, автотоварознавчої експертизи від 17 листопада 2020 року слід визнати неналежними, недостатніми чи недостовірними.

Так, на переконання апелянта, а саме, сторони відповідача, наявний у матеріалах справи висновок експерта №122/20 від 23 грудня 2020 року має низку недоліків. Зокрема визначення ринкової вартості майна не станом на момент розгляду справи, а значно раніше. Так, висновок експерта складений 23 грудня 2020 року на підставі заяви-клопотання від 18 вересня 202 року, а позов був пред`явлений в лютому 2021 року. При цьому жодних доказів, що вартість майна з часу складання висновку експертом по час подання позову до суду, тобто за два місяці, суттєво змінилась, не надано.

Також серед недоліків висновку експерта сторона указує, що суб`єкт оціночної діяльності використовував лише порівняльний метод оцінки без особистого візуального огляду майна та за даними лише одного інформаційного ресурсу. Такі зауваження носять формальний характер, оскільки сторона не наводить доказів, що застосування іншого методу оцінки мало б інший результат, що суттєво відрізняється від визначеного експертом.

Колегія апеляційного суду також не може визнати обґрунтованими доводи щодо перегляду вартості трьох земельних ділянок, які використовуються як база відпочинку з гостьовими будиночками і штучним озером, оскільки відсутні докази реєстрації в установленому порядку бази відпочинку під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_6 ", статусу гостьових будиночків (як нерухоме, чи рухоме майно). Відсутні докази, як уже було зазначено, що наявність бази відпочинку суттєво змінювало вартість майна. Крім того, відповідне майно також може бути самостійним об`єктом щодо визнання його особистим чи спільним майном та бути предметом поділу, що не позбавляє сторін заявити позов про поділ цього майна.

Не може бути підставою для призначення будівельно-технічної експертизи стосовно вартості трьох земельних ділянок з урахуванням об`єктів бази відпочинку, що розміщені на земельних ділянках, оскільки жодною із сторін не заявлялись вимоги щодо поділу указаного об`єкту.

Не може також колегія апеляційного суду погодитись із наведеним зауваженням до експертного висновку з тих підстав, що було оцінено майно, проти віднесення якого до спільного майна подружжя сторона відповідача заперечує, оскільки вирішення цього питання є предметом вирішення цього спору в суді, а не в експертному висновку.

Суд не може погодитись із наведеними в клопотанні відповідача доводами про необхідність врахування нових висновків про вартість земельних ділянок чи призначення нової (повторної) експертизи з тих підстав, що деякі, вибіркові об`єкти поділу на час нового апеляційного перегляду мають іншу ціну.

Так, як зазначено судом касаційної інстанції, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості усього майна на час розгляду справи.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

При цьому, у справі, що є предметом цього нового апеляційного перегляду, час розгляду справи розпочався у лютому 2021 року. На час звернення до суду з цим позовом стороною позивача виконано обов`язок щодо надання доказів вартості об`єктів поділу. Процесуальний закон не зобов`язує сторін надавати повторний доказ (висновок) щодо зміни вартості майна у зв`язку з тривалим розглядом справи.

Крім того, предметом спору є поділ майна подружжя, за наслідком якого основною метою таких спорів є поділ майна в натурі, що передбачено ч. 1 ст. 70 СК України.

У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

Таким чином, основною метою для визначення вартості майна під час вирішення справи про поділ майна подружжя є вирішення питання щодо співвідношення вартості всіх об`єктів поділу між собою, з метою їх поділу в натурі.

Відтак, на переконання колегії апеляційного суду, для визначення такої грошової вартості слід враховувати висновки щодо ринкової вартості усього майна станом на один і той же період.

Урахування під час поділу майна висновків за різний період часу, у тому числі щодо окремо вибраного майна, не сприятиме справедливому визначенню розміру грошового співвідношення.

Судом касаційної інстанції також зауважено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Судове рішення має містити як мотиви відхилення, так і мотиви прийняття відповідних доказів. У даному випадку попередня постанова апеляційного суду таких мотивів не містила, що суд касаційної інстанції визнав порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи відповідні зауваження, викладені у постанові суду касаційної інстанції, сторонам під час нового апеляційного розгляду було надано можливість заявити клопотання, які є актуальними на час повторного розгляду справи та надати пояснення і заперечення щодо таких клопотань. Мотиви задоволення та відхилення таких клопотань були роз`яснені в судовому засіданні та наведені у тексті цієї постанови.

Вирішуючи спір щодо суті позовних вимог, а саме в частині позовних вимог щодо поділу майна подружжя апеляційний суд виходить з наступного.

Поділ майна подружжя здійснюється в декілька етапів у наступній послідовності:

встановлення обсягу майна подружжя;

визначення розміру часток чоловіка та жінки в праві на майно;

здійснення поділу майна відповідно до встановлених часток.

У п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам рекомендовано вирішуючи спори між подружжям про майно, встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Однак така рекомендація не свідчить, що суд за власною ініціативою збирає докази щодо наявності усього майна спільно нажитого подружжям, щодо якого вимог про поділ не заявлено. На підставі заявлених сторонами вимог та наданих сторонами доказів суд має встановити, яке із заявленого до поділу майна є спільним майном подружжя, а яке є особистою власністю одного із подружжя, чи власністю третіх осіб, що виключає їх з поділу.

З урахуванням наведеного, автомобіль «Hyundai Getz» та база відпочинку, щодо поділу яких у позові не заявлено та зустрічного позову про поділ цього майна не заявлено, не є предметом поділу в цій справі.

Усталеною є судова практика щодо поширення на майно, яке було набуте за час шлюбу, презумпції спільного майна подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Проте у разі, коли один із подружжя заперечує проти визнання певного майна спільною сумісною власністю, він має подати докази у спростування цієї презумпції, що не позбавляє іншу сторону заперечувати проти таких доказів та надавати свої докази. У такому випадку доведення кожною із сторін своїх доводів та заперечень відбувається на загальних засадах у порядку змагальності.

Тоді, застосовуючи положення ст. 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, якщо жоден із подружжя не спростовує презумпцію спільної сумісної власності.

Стороною відповідача заявлений до поділу обсяг майна - як спільного майна подружжя визнається частково.

Крім того, заперечує, що предметом поділу є автомобілі, «HYUNDAI SANTA FE», «BMW M3», «МАЗ 437040-061», «LAND ROVER RANGE ROVER», які на момент пред`явлення позову не належали відповідачеві.

Станом на момент розгляду справи відповідачеві належав лише один «VOLKSWAGEN L35», крім того, на момент пред`явлення позову йому належали «МАЗ 437040-061» і «HYUNDAI SANTA FE», але фактично вони йому належали номінально за довіреністю (а.с. 219, т.4).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що земельна ділянка площею 0,69 га кадастровий номер :01:033:0090 набута ОСОБА_1 на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 26.04.2016 року №10-7498/15-16сг, тобто в порядку приватизації не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу, як і земельна ділянка площею 2,4629 га кадастровий номер :03:003:0029, яка належить ОСОБА_5 та перебуває на час розгляду справи у оренді ОСОБА_2 .

Не визнав суд першої інстанції також доведеним набуття у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 1,25 га з кадастровим номером :01:033:0082, оскільки суду не надано позивачем правовстановлюючих документів, що позбавило суд можливості прийти до висновку про належність вказаної земельної ділянки подружжю.

Не погоджуючись із такими висновками рішення суду першої інстанції сторона позивача не заперечує набуття нею земельної ділянки площею 0,69 га кадастровий номер :01:033:0090 у порядку приватизації, однак вважає, що позивачка має право на виділення їй наведеної спірної земельної ділянки у її особисту власність у порядку поділу.

Також, оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0082 подружжям було створене штучне озеро, яке разом із прилеглими земельними ділянками з кадастровими номерами :01:033:0090 та :01:033:0093, на якій розташований житловий будинок, загальною площею 55,3 кв.м, використовується позивачем в підприємницькій діяльності для надання послуг фізичним особам з тимчасового розміщення як база відпочинку. Тобто, фактично наведені три земельні ділянки, штучне озеро та будинок складають цілісний майновий комплекс (базу відпочинку)

Колегія апеляційного суду не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги позивача, оскільки предметом цього позову є поділ майна подружжя, тобто майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності. Встановлення об`єктів, які набутті в особисту власність одним із подружжя, виключає таке майно з поділу.

У доводах апеляційної скарги сторона позивача не погоджується також із висновком суду першої інстанції про недоведеність наявності набуття за час шлюбу відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0082, оскільки позивачем у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 83 та ч. 3 ст. 175 ЦПК України, разом із позовною заявою були подані докази, а саме інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29 листопада 2021 року щодо земельної ділянки з цим кадастровим номером.

Матеріалами справи підтверджено, що докази наявності у відповідача земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0082 відповідно до (а.с 116 Т.3) прийняті судом (а.с. 153, Т.3).

Таким чином, у справі наявні докази, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0082 зареєстрована за відповідачем, як отримана відповідачем 16 липня 2012 року за розпорядженням Обухівської райдержадміністрації, а земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0090 зареєстрована за позивачем на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській обл. від 26 квітня 2016 року. Сторони визнали в судовому засіданні, що відповідні земельні ділянки були набути ними в порядку приватизації.

Згідно із ч. 5 ст. 61 СК Україниу редакції Закону України "Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка", який набрав чинності 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК Україниземельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК Українивиключено.

Ураховуючи час набуття позивачем і відповідачем земельних ділянок з кадастровими номерами :01:033:0082 та :01:033:0090 у порядку приватизації після 13 червня 2012 року, такі земельні ділянки не є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу.

Не можуть бути також враховані доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0082, яка використовується позивачем у підприємницькій діяльності, має бути присуджена їй згідно із ч. 3 ст. 71 СК України як подружжю, так як вона використовує цю земельну ділянку у своїй професійній діяльності.

Відповідно до наведеної норми передбачено, що речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

При цьому, як слідує із назви статті 71 СК України, вона регулює способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже відповідне правило може бути застосоване лише щодо майна, яке має статус спільного сумісного майна.

Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0082 є особистою власністю відповідача, таке майно не може бути передано іншому подружжю на підставі ч. 3 ст. 71 СК України.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги позивачки щодо помилкового виключення з поділу земельної ділянки площею 2,4629 га з кадастровим номером :03:003:0029. Так, не спростовано доводами апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції, що не може бути предметом поділу між подружжям майно, яке належить третім особам. Позивачкою також не наведено обставин, на захист якого порушеного її права заявлена відповідна вимога про визнання за відповідачем права користування указаною земельною ділянкою. Зокрема, право користування земельною ділянкою є предметом з`ясування обставин, що регулюються безпосередньо договором оренди з орендодавцем, який не є учасником цього спору. Тому, відсутні підстави для вирішення у цьому спорі вимог позивачки щодо визнання за відповідачем права користування земельною ділянкою площею 2,4629 га з кадастровим номером :03:003:0029.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача в частині безпідставності віднесення до спільної сумісної власності майна, яке було набуте після 2013 року, колегія апеляційного суду не може визнати їх такими, що заслуговують на увагу, оскільки в основу таких доводів покладено обставини проживання відповідача із ОСОБА_6 .

Проте, на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому, у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Як уже було зазначено, сторона відповідача заперечуючи проти віднесення набутого за період шлюбу майна до спільної сумісної власності, посилається лише на обставини проживання відповідача з іншою жінкою, однак не надає доказів у спростування презумпцї права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням положення ч. 1 ст. 74 СК України не може бути встановлено обставину проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі, якщо такий чоловік чи жінка перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Тобто, факт існування зареєстрованого шлюбу виключає можливість встановлення факту проживання спільно з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Встановлення режиму окремого проживання подружжя врегульовано положеннями ст. 119 СК, відповідно до яких за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Положеннями ст. 120 СК України визначені правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя, відповідно до яких встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання:

1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;

2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У даній справі сторона відповідача питання встановлення режиму окремого проживання подружжя не ініціювала та жодних доказів у підтвердження обставин припинення шлюбних відносин не подавала.

Крім того, визначальним у даній справі є доведення не факту проживання відповідача з іншою жінкою (оскільки за наявності обставини перебування відповідача в шлюбі, на майно, яке набуте у період проживання відповідача з іншою жінкою, не можна поширювати положення ст. 74 СК України), а саме доведення факту окремого проживання подружжя та припинення проживання з позивачем.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не подав відзив на позовну заяву, власні докази, чи зустрічний позов. Він звертався до суду із заявою про надання йому часу для примирення з дружиною, тобто з позивачем, яке мотивовано бажанням зберегти шлюбні відносини і було задоволено ухвалою районного суду від 10 серпня 2021 року. Тобто відповідач під час розгляду справи не заперечував проти існування шлюбних відносин між сторонами, бажав їх зберегти. У своїх письмових поясненнях, наданих до Обухівського районного суду, відповідач сам зазначив, що "ніколи не відмовляв позивачу в її бажанні щодо відкриття бізнесу, його підтримання, придбання автомобіля та іншого" (а.с. 187 т2). Тобто, самим відповідачем підтверджено наявність обставин, притаманних подружнім відносинам (факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю). Відтак відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу порушення районним судом норм процесуального закону і, як наслідок, порушення процесуальних прав відповідача, який сам не виявив бажання реалізувати відповідні права.

Відтак, відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі. Сам лише факт проживання відповідача за іншою адресою та народження від іншої жінки двох дітей у той час, як відповідач перебував у шлюбі із позивачем, не спростовують презумпції права спільної сумісної власності подружжя, набутого після 2013 року.

Інших доказів у підтвердження того, що спірне майно після 2013 року набувалось у особисту власність за рахунок його особистих коштів (набутих в дар, у спадщину, набутих до укладення шлюбу з позивачкою тощо), сторона відповідача не зазначає та до матеріалів справи не надає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача з приводу помилковості висновку про віднесення до спільної сумісної власності житлового будинку площею 181 кв. м, колегія апеляційного суду також не може визнати їх обґрунтованими, оскільки стороною відповідача ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надані докази, які дають підстави для віднесення цього майна до його особистої власності.

У підтвердження наведених доводів відповідач посилається лише на те, що будинок із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:003:0091 "перейшов йому від батька", що підтвердив свідоцтвом, витягом та державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (а.с. 188-191, Т. 1).

Із змісту відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 119,Т.2) слідує, що право власності на спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 181,1 кв. м, зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, б/н, від 17 травня 2010 року Краснослобідською сільською радою. Підставою видачі цього свідоцтва указано рішення виконкому Краснослобідської сільської ради від 27 квітня 2010 року (а.с. 188,Т.1). Відповідне право відповідача на будинок було зареєстроване Комунальним підприємством Київської обласної ради "Обухівське бюро технічної інвентаризації" 15 травня 2010 року.

Також до матеріалів справи було надане рішення виконавчого комітету Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області №4/1 від 09 серпня 2000 року про відміну рішення виконкому №8 від 25 листопада 1992 року та надання у безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку. Із змісту указаного рішення слідує, що було розглянуто заяву ОСОБА_2 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, яка була раніше наділена його батьку ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_3 на підставі ст. 67 ЗК України. За наслідком розгляду наведеної заяви сільська рада вирішила відмінити рішення виконкому №8 від 25 листопада 1992 року "Про надання дозволу у безстрокове використання земельної ділянки розміром 0,15 га для забудови ОСОБА_12 та відповідно припинити його право користування цією земельною ділянкою. Наділити ОСОБА_2 земельну ділянку за рахунок землі, яка раніше була наділена його батьку для будівництва індивідуального житлового будинку".

Надаючи наведеним доказам оцінку, колегія апеляційного суду не може погодитись з доводами сторони відповідача, що ці докази підтверджують набуття відповідачем спірного будинку в особисту власність. Інших доказів, які доводять, що відповідач набув право на будинок у порядку спадкування після батька, чи в дар від батька за цивільно-правовою угодою, матеріали справи не містять.

Колегія апеляційного суду погоджується із доводами сторони позивача про те, що наявні у справі докази підтверджують, що під час шлюбу відповідач набув у користування земельну ділянку для будівництва будинку, який збудовано у 2007 році, що слідує із технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 11 травня 2010 року, виданого Обухівським бюро технічної інвентаризації.

У матеріалах справи також наявна архівна довідка за №Об0422020 від 17 лютого 2022 року, видана ОСОБА_2 , відповідно до якої станом на 29 грудня 2009 року за адресою АДРЕСА_3 на праві власності зареєстровано цілий житловий будинок за ОСОБА_12 згідно свідоцтва про право власності від 02.12.1992 року на підставі рішення виконкому Обухівської районної ради №8 від 28.11.1992 року. В той же час, матеріали справи не містять обґрунтувань та доказів, яким чином наведена архівна довідка підтверджує перехід права власності до позивача на будинок, який був набутий його батьком у 1992 році.

Наведені вище докази підтверджують, що предметом спору є будинок, який був збудований відповідачем за час шлюбу.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави для встановлення обставини, що спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 181,1 кв. м, є особистою власністю відповідача.

Колегія апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо помилкового виділення відповідачу гаража № НОМЕР_8 з тих підстав, що на нього відсутні правовстановлюючі документи, оскільки у матеріалах справи наявна Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 . Відповідно до цього витягу наявна актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна, а саме гаража № НОМЕР_8 . Сторона відповідача не надала доказів, що спірне майно належить іншим особам. Крім того, у письмових поясненнях від 04.09.2024 року, які були надані стороною відповідача, самим відповідачем підтверджено, що право на указаний гаражний бокс набуте відповідачем 06.06.2016 на підставі довідки Кооперативу "Мостовик".

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для поділу автомобілів «HYUNDAI SANTA FE», «BMW M3» «МАЗ 437040-061», «LAND ROVER RANGE ROVER», колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Адвокатом позивача до матеріалів справи надано довідку головного сервісного центру МВС від 28.07.2020 року за №31/892аз про надання інформації про транспортні засоби, які були зареєстровані за ОСОБА_2 та зняті з обліку у період з 18 вересня 1991 року по дату надання відповіді на адвокатське звернення.

Згідно із наданою інформацією за відповідачем були зареєстровані: з 23.11.2012 року «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року випуску; з 18.04.1998 року «BMW M3» 1993 року випуску; з 04.11.2005 року «МАЗ 437040-061» 2004 року випуску; з 31.05.2011 року «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску; з 13.12.2011 року «VOLKSWAGEN L35», 2006 року випуску.

Як убачається із наведеної розгорнутої довідки на деякі автомобілі, як наприклад «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску декілька разів видавалось свідоцтво про реєстрацію стосовно інших осіб для поїздки за кордон по дорученню та знімались з обліку при поверненні із поїздки за кордон по дорученню.

Таким чином є доведеним факт реєстрації заявлених до поділу транспортних засобів, які були набуті за час шлюбу.

Стороною відповідача протягом розгляду справи в суді першої інстанції були надані лише усні заперечення щодо відсутності у відповідача спірних транспортних засобів.

Лише після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції стороною відповідача була надана довідка ТЦС МВС №3244 від 20 вересня 2022 року про те, що за відповідачем станом на 28.01.2022 року зареєстровано тільки автомобіль «VOLKSWAGEN L35», 2006 року випуску.

Із змісту судового засідання, яке відбулось під час попереднього апеляційного розгляду 14 листопада 2023 року, що зафіксовано у протоколі судового засідання (а.с. 173,174, Т3) вбачається, що на запитання суду про наявність у сторін запропонованих варіантів поділу, стороною відповідача надавались п`ять варіантів поділу, які передбачали серед іншого поділ усіх заявлених позивачем автомобілів.

У своїх поясненнях, наданих під час повторного апеляційного перегляду, сторона відповідача визнає, що станом на момент пред`явлення позову за відповідачем рахувались три транспортні засоби «VOLKSWAGEN L35», 2006 р.в., «МАЗ 437040-061» 2004 р.в. та «HYUNDAI SANTA FE», 2012 р.в. Указує, що вказані транспортні засоби відповідачеві належали номінально, тобто він не був їх власником, а продаж здійснювався за "т.з. довіреністю" ще у 2020 році.

При цьому, жодних доказів у підтвердження наведених обставин не надає, зокрема правочинів, на підставі яких транспортними засобами володіють інші особи.

Стороною відповідача не надані докази щодо переходу права власності на автомобілі до нових власників, які є відмінними від позивача чи позивача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Тобто, саме на сторони покладається обов`язок доведення доказами тих обставин, якими вони обґрунтовують свої доводи і заперечення. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

З огляду на недоведеність стороною відповідача обставини належності заявлених до поділу транспортних засобів іншим особам, колегія апеляційного суду не може визнати встановленими такі обставини, що є підставою для виключення спірного майна, що набуте за час шлюбу, з поділу.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Дійсну вартість транспортних засобів сторони не заперечували. Доказів відчуження транспортних засобів матеріали не містять.

У своїх поясненнях, наданих під час нового апеляційного перегляду, сторона позивача наполягала на задоволенні її апеляційної скарги у повному обсязі, відповідно до якої позивач просила поділити автомобілі, зокрема передати їй у порядку поділу транспортні засоби «HYUNDAI SANTA FE», 2012 р.в., та «VOLKSWAGEN L35», 2006 р.в.

Колегія апеляційного суду надаючи наявним у справі доказам оцінку щодо доведеності набуття спірних автомобілів під час шлюбу, відсутності доказів відчуження спірних автомобілів до часу звернення до суду з цим позовом та відсутності доказів набуття права власності на спірні автомобілі за іншими особами, не вбачає підстав для включення їх з поділу.

У разі, якщо дійсно, автомобілі, були відчужені третім особам, що на час розгляду цієї справи не було доведено, при поділі має враховуватись таке майно або його вартість.

Сторона, якій присуджено майно, яке відчужено іншою стороною, не позбавлена права вимагати відшкодування вартості такого майна, або оспорення правочину.

Інших доводів щодо віднесення заявленого до поділу майна до спільної сумісної власності апеляційні скарги не містять, таким чином, колегія апеляційного суду погоджується із переліком майна, яке було заявлено до поділу та визнане судом першої інстанції як спільне сумісне, за виключенням трьох земельних ділянок, одна з яких перебуває в користуванні у відповідача, а дві належать сторонам на праві особистої приватної власності.

З урахуванням обсягу спільного сумісного майна, яке було встановлено у цій справі загальна вартість його складає 30 287 472 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо визначення розміру часток чоловіка та жінки в праві на майно, а саме, щодо наявності підстав для відступу від засад рівності їхніх часток, колегія апеляційного суду враховує наступне.

В обгрунтування вимоги щодо відступлення від загального принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна, набутого під час шлюбу, позивач посилалась на те, що відповідач під час їх спільного проживання у шлюбі приховував майно, яке придбавалось за сімейні кошти і так само витрачав кошти на шкоду інтересам сім`ї, зокрема витрачав їх на придбання об`єктів нерухомого майна в інтересах іншої жінки, від якої народжені діти за походженням від відповідача.

У доводах апеляційної скарги сторона позивача посилається також на ту обставину, що відповідач заявлених позивачем обставин для відступу від засад рівності часток не спростував.

Такі доводи колегія апеляційного суду не може визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини другої статті 70 СК Українипри вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів:

"У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, на яку ОСОБА_1 посилався у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначав, що обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя."

Змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 82 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

За обставин справи саме позивачка, яка наполягала на збільшенні її частки при поділі майна подружжя, мала надавати докази на підтвердження наявності підстав передбачених частиною другою статті 70 СК України.

Аналогічний підхід до розгляду відповідної категорії справ був застосований Верховним Судом у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 464/2008/21.

Водночас матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України, зокрема що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Основні доводи позивача зводяться до того, що відповідач витрачав кошти сім`ї на придбання майна для іншої особи. Так, до справи були надані докази, які свідчать, що ОСОБА_6 було набуте майно, однак доказів, що таке майно було набуте за рахунок спільних сумісних коштів подружжя ОСОБА_2 , чи за кошти самого ОСОБА_2 , а не безпосередньо ОСОБА_6 , матеріали справи не містять.

Колегія апеляційного суду також не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що витрачання коштів на утримання відповідачем дітей, народжених від ОСОБА_6 , слід розцінювати, як витрачання коштів на шкоду сім`ї ОСОБА_2 , та що такі дії призвели до негативних фінансових наслідків для сім`ї ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 70 СК України.

Відтак, частки майна дружини та чоловіка у цій справі є рівними, що складають по .... грн на кожного у грошовому співвідношенні

У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20).

Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб

без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Вирішуючи спір щодо здійснення поділу майна колегія апеляційного суду запропонувала також сторонам висловити свої інтереси, які слід врахувати під час розподілу майна.

Стороною позивача висловлено пріоритет щодо набуття у власність трьох земельних ділянок, на яких позивачкою здійснюється підприємницька діяльність, та визнання за нею права власності на квартири, які знаходяться у місті Києві, які використовуються для проживання їх спільних дітей. Також, позивачкою було заявлене побажання щодо набуття у власність автомобілів, які є в наявності, та будинку площею 181,1 кв.м. Щодо поділу решти майна, покладається на розсуд суду.

Сторона відповідача наполягала на варіанті №3 (а.с. 171, Т.3).

Таким чином, інтереси сторін пересіклися в частині набуття права на будинок площею 181,1 кв.м, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:033:0082, :01:033:0090 та :01:033:0093, автомобілі «HYUNDAI SANTA FE», 2012 р.в., та «VOLKSWAGEN L35», 2006 р.в.

Сторона відповідача не заперечує щодо набуття позивачкою в особисту власність квартир, що знаходяться в місті Києві.

Колегія апеляційного суду, як уже було встановлено у цій постанові, виключила із поділу земельні ділянки з кадастровими номерами :01:033:0082 та :01:033:0090, які належать кожному із подружжя на праві особистої власності.

Вирішуючи, кому віддати у особисту власність будинок з більшою площею, колегія апеляційного суду виходить із того, що цей будинок побудований на земельній ділянці, яка була попередньо у користуванні батька відповідача, тобто у відповідача наявні більш переконливі підстави щодо набуття у особисту власність майна, що має зв`язок із його родиною.

З урахуванням того, що один будинок передано відповідачеві, пропорційно інший будинок, як аналогічний об`єкт, підлягає виділенню в особисту власність позивачці. Колегія апеляційного суду також враховує, що відповідні об`єкти вже зареєстровані за подружжям у такому порядку.

Виділений у особисту власність позивачці будинок, загальною площею 55,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_4 на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Отже, указана земельна ділянка підлягає виділенню позивачу разом з будинком.

Вирішуючи спір щодо виділу кожному із подружжя транспортних засобів, сторони відповіли, що фактично та безспірно наявні два автомобіля, які можна розподілити між сторонами, про що озвучено в судовому засіданні. Це автомобілі «HYUNDAI SANTA FE», 2012 р.в., та «VOLKSWAGEN L35», 2006 р.в., із яких перший суд виділяє у особисту власність позивачу, а другий відповідачу.

Оскільки наявність у розпорядженні відповідача інших автомобілів ставиться під сумнів, однак доказів переходу права на автомобілі до інших осіб не надано, як і не спростовано набуття їх за час шлюбу, апеляційний суд виділяє автомобілі «BMW M3» 1993 р.в., «МАЗ 437040-061» 2004 р.в. та. «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 р.в. у особисту власність відповідача, що забезпечить справедливий принцип врахування цього майна чи його вартості під час поділу майна.

У запропонованому варіанті №3 для розподілу майна сторона відповідача в частині виділу нежитлових приміщень заявила пріоритет щодо виділу відповідачеві нежитлових приміщень 1Б та 1А, які розміщені за адресою: АДРЕСА_5 та запропонувала виділити позивачу нежитлове приміщення 2А, за цією ж адресою.

Оскільки зі сторони позивача з цього приводу заперечень не було висловлено, колегія апеляційного суду здійснює розподіл у такому порядку.

Сторона позивача не заперечувала щодо виділення у особисту власність відповідачеві обухівських квартир та претендувала на одну з них у порядку відступу від загального принципу рівності часток.

З урахуванням наведеного, колегія апеляційного суду не встановила перешкод для виділу позивачу однієї із квартир, яка знаходиться у місті Обухів, а інші три квартири у цьому місті виділити відповідачу.

Ураховуючи, що позивачу виділено автомобіль, тому цілком пропорційним буде виділити позивачу гаражний бокс.

Сторона відповідача також заявила, що йому необхідні земельні ділянки, оскільки він використовує їх у підприємницькій діяльності. Позивач теж просила у позовних вимогах в суді першої інстанції виділити їй земельні ділянки, однак в суді апеляційної інстанції не наполягала принципово на виділенні саме їй земельних ділянок із наведенням обґрунтувань у підтвердження необхідності передачі їй усіх земельних ділянок.

Таким чином, урахувавши принципові інтереси сторін цього спору з вирішенням їх у відповідності до наведених вище мотивів, решту майна апеляційний суд розподіляє таким чином, щоб кожному із подружжя було виділено вид однорідного майна (будинок, квартира, нежитлове приміщення, гаражний бокс, земельна ділянка, автомобіль), а також, щоб різниця часток була найменшою.

За наслідком такого розподілу апеляційний суд дійшов висновку виділити ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0093, площею 0,1754 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

житловий будинок, загальною площею 55,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093;

земельну ділянку, кадастровий номер :05:004:0039, площею 2,56 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Германівська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0039, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0035, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0008, площею 0,2073 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Красна Слобідка;

двокімнатну квартиру, загальною площею 50,18 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 ;

однокімнатну квартиру, загальною площею 38 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_17 ;

двокімнатну квартиру, загальною площею 51,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_18 ;

нежитлове приміщення 2а, група приміщень, загальною площею 460,7 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення (насосна), загальною площею 62,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 ;

гаражний бокс, розташований за адресою: АДРЕСА_27 , загальною площею 33,00 кв. м;

легковий автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 .

Виділити ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0047, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства,

яка знаходиться за адресою: Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0019, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0040, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0036, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0041, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

житловий будинок, загальною площею 181,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0091;

чотирикімнатну квартиру, загальною площею 93,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 ;

квартиру, загальною площею 62,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 ;

квартиру АДРЕСА_25 ;

нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення 1б, загальною площею 38,3 кв. м, яке знаходиться

за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення (погреб) № НОМЕР_7 , загальною площею 6,2 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_16 ,;

гаражні бокси, розташовані за адресою: АДРЕСА_16 , а саме:

№ НОМЕР_2 , загальною площею 53,40 кв. м,

№ НОМЕР_3, загальною площею 16,50 кв. м,

№ НОМЕР_8, загальною площею 43,6 кв. м;

легковий автомобіль «VOLKSWAGEN LT35», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ;

легковий автомобіль «BMW M3», 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 ;

легковий автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 ;

вантажний автомобіль «МАЗ 437040-061», 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_9 .

За підрахунком суду ураховуючи, що загальна вартість майна у грошовому співвідношенні складає 30 287 472 грн, 1/2 частки складає 15 143 735 грн, позивачу виділено майна на суму 15 138 007 грн, а відповідачу на суму 15 149 465 грн, тому за рахунок ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню різниця часток у сумі 5 729 (п`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн.

Аналіз змісту положень статті 71 СК Українидає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (див.: постанови Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18, від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18 та від 19 лютого 2025 року у справі № 369/5830/22).

Як слідує із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, судом правильно визначено обсяг майна, що підлягає поділу, надано правильну оцінку щодо відсутності підстав для відступу від засад рівності часток у разі поділу майна подружжя. Не встановлено порушень процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. В той же час, судом апеляційної інстанції було враховано інтереси сторін щодо поділу майна, які було висловлено в суді апеляційної інстанції. З урахуванням наведеного, колегія апеляційного суду вважає за можливим змінити рішення в частині визначення порядку поділу майна та щодо розподілу судових витрат відповідно до положень п. 2, ч. 1 ст. 374 та п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Щодо оскарження додаткового рішення.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Тобто, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, що при зверненні до суду із позовом сторона позивача, визначила попередній розрахунок суми судових витрат, зокрема вказала, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката складають 30 000 грн (а.с. 17,Т.1).

Отже, стороною позивача у її першій заяві по суті спору був наданий орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

В той же час, у судовому засіданні, що відбулося 22 липня 2023 року представник позивача просив суд звернути увагу на поведінку відповідача та його представника, що направлена на затягування розгляду справи, що мало наслідком збільшення витрат на правничу допомогу адвоката та підтверджується: заявленим клопотанням про розгляд справи з викликом сторін, тоді як суд мав обґрунтовані підстави здійснювати розгляд без участі; заявленим клопотанням про відкладення засідання або оголошення перерви; заявленим клопотанням про передачу справи за підсудністю за відсутності таких передумов; оскарженням ухвали суду, яка не підлягає оскарженню, що додатково спричинило затягування часу; оскарження ухвали, що не підлягає оскарженню призвело до зняття з розгляду справи у суді першої інстанції, що було призначено на 23 травня 2024 року та фактично затягнуло розгляд справи на 6 місяців.

12 вересня 2022 року представник позивача Білоусько І.В. звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення обґрунтовуючи її тим, що судом вирішено питання про розподіл судових витрат лише в частині сплаченого позивачем судового збору, а тому просив суд ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції в загальному розмірі 198 132 грн, які складаються із витрат на правничу допомогу у розмірі 103 132 грн та витрат на проведення експертизи у розмірі 95 000 грн.

На підтвердження понесення таких витрат стороною позивача було надано в якості доказів: договір №02-ФО/2020 про надання правової допомоги від 18 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та АО «Канони Права»; замовлення на надання правової допомоги від 18 червня 2020 року (додаток №2 до договору №02-ФО/2020 про надання правової допомоги від 18 червня 2020 року); акт №1 наданих послуг (детальний опис робіт); заяву-клопотання сторони позивача до Директора ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива»; платіжне доручення № 79 від 13 листопада 2020 року, відповідно до якого стороною позивача було оплачено 95 000 грн на рахунок ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» за проведення експертизи (а.с. 231-250, Т.2, а.с. 1-7, Т.3).

Разом з цим, відповідно до положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи до заяви про ухвалення додаткового рішення не було долучено будь-якого підтвердження надсилання (надання) копій доказів щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу іншим учасникам справи, а саме - відповідачу.

На зазначене суд першої інстанції не звернув уваги, та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заяви, без врахування положення частини 8 статті 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, додаткове рішення суду першої інстанції, підлягає скасуванню, а заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Білоусько І.В. про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає залишенню без розгляду.

Щодо витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Так, як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду першої інстанції із позовом підлягав сплаті судовий збір за розгляд справи про поділ майна при розірванні шлюбу (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) за вимогу про розірвання шлюбу 908 грн за майнові вимоги про поділ майна у розмірі 6 810 грн, які були правильно сплачені позивачкою (а.с. 1-2, Т.1).

При зверненні до суду із апеляційною скаргою, позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1,5% від суми судового збору сплаченої при зверненні до суду першої інстанції (за вимогу майнового та немайнового характеру) у розмірі 11 577 грн (а.с. 54, Т.3).

Також при зверненні до суду із апеляційною скаргою, відповідачем було правильно сплачено судовий збір у розмірі 1,5% від суми судового збору сплаченої при зверненні до суду першої інстанції у розмірі 10 215 грн (з урахуванням оскарження рішення в частині поділу майна) (а.с. 114, Т.3).

За касаційну скаргу позивачкою було правильно сплачено судовий збір у розмірі 15 436 грн (також за майнову та немайнову вимоги) (а.с. 40, Т.4).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 понесла витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції у загальному розмірі 34 731 грн.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 також понесла витрати по проведенню експертизи у розмірі 95 000 грн, які підтверджені належними доказами (а.с. 1-4, Т.3), а тому оскільки апеляційним судом було прийнято до уваги висновок експертизи наданий стороною позивача, тому такі витрати також підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 при розгляді справи також поніс витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 10 215 грн.

Так, матеріалами справи встановлено, що у цій справі ціна позову складає 31 262 281 грн.

При розгляді даної справи апеляційним судом було задоволено позов ОСОБА_1 на загальну суму 30 287 472 грн (та відмовлено у задоволенні вимог щодо поділу земельних ділянок на суму 974 809 грн), що становить 96,88% від заявлених вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір понесений позивачем за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції у розмірі 125 712,46 грн (34 761 грн+95 000 грн*96,88/100) пропорційно до розміру вимог позову.

З урахуванням того, що позовні вимоги позивача були задоволені частково, на користь відповідача підлягає відшкодуванню компенсація судового збору пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, а саме (3,12%) у розмірі 318,71 грн (10 215*3,12/100).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене та з урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції (експертизи) судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 125 393,75 грн (125 712,46-318,71).

Керуючись ст. ст. 141, 142, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року в частині позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя та у частині розподілу судових витрат змінити, виклавши його у наступній редакції.

Виділити ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0093, площею 0,1754 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

житловий будинок, загальною площею 55,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0093;

земельну ділянку, кадастровий номер :05:004:0039, площею 2,56 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Германівська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0039, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0035, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :01:033:0008, площею 0,2073 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Красна Слобідка;

двокімнатну квартиру, загальною площею 50,18 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 ;

однокімнатну квартиру, загальною площею 38 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_17 ;

двокімнатну квартиру, загальною площею 51,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_18 ;

нежитлове приміщення 2а, група приміщень, загальною площею 460,7 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення (насосна), загальною площею 62,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 ;

гаражний бокс, розташований за адресою: АДРЕСА_27 , загальною площею 33,00 кв. м;

легковий автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 .

Виділити ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на:

земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0047, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства,

яка знаходиться за адресою: Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0019, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0040, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0036, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0041, площею 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Краснослобідська сільська рада;

житловий будинок, загальною площею 181,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:033:0091;

чотирикімнатну квартиру, загальною площею 93,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 ;

квартиру, загальною площею 62,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 ;

квартиру АДРЕСА_25 ;

нежитлове приміщення 1а, загальною площею 135,2 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення 1б, загальною площею 38,3 кв. м, яке знаходиться

за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення (погреб) № НОМЕР_7 , загальною площею 6,2 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_16 ,;

гаражні бокси, розташовані за адресою: АДРЕСА_16 , а саме:

№ НОМЕР_2 , загальною площею 53,40 кв. м,

№ НОМЕР_3, загальною площею 16,50 кв. м,

№ НОМЕР_8, загальною площею 43,6 кв. м;

легковий автомобіль «VOLKSWAGEN LT35», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ;

легковий автомобіль «BMW M3», 1993 року випуску, номер кузову НОМЕР_6 ;

легковий автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_10 ;

вантажний автомобіль «МАЗ 437040-061», 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_9 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю часток у сумі 5 729 (п`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції (експертизи) у розмірі 125 393 (сто двадцять п`ять тисяч триста дев`яносто три) грн 75 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК. П. Приходько
С.О. Журба