УХВАЛА

03 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 761/9142/22

провадження № 61-156ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня

2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 уперше звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024року.

12 листопада 2024 року суддя Верховного Суду Коломієць Г. В. заявила

про самовідвід у справі, який ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2024 року задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу (провадження № 61-14968ск24).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року повернуто заявнику відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-14968ск24).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року повернуто заявнику відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-15983ск24).

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду утретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки відповідно до штемпелю на конверті подана 02 січня 2025 року.

09 січня 2025 року суддя Верховного Суду Коломієць Г. В. заявила про самовідвід, який ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2025 року задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу (провадження № 61-156ск25).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди визнано неподаною та повернуто заявнику.

26 березня 2025 року (передано судді-доповідачу 01 квітня 2025 року) Бурка В. В. надіслав до Верховного Суду заяву про виправлення описки в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року.

Заява мотивована тим, що у вказаній ухвалі зазначено: «…Отже , касаційна скарга не містить обґрунтування пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у даній справі ….».

На думку заявника суд надає суперечливу інформацію тому, що в цій же ухвалі вказує: «…У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8,22,40,55,56,64,129,129-1,151-2 Конституції України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України )..».

Зазначає, що ним виконано вимоги ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо

наведення підстав касаційного оскарження. Отже, на підставі статті 269 ЦПК України просить суд виправити описки в ухвалі Верховного Суду від 29 січня

2025 року у справі №761/9142/22 (провадження №61-156ск25).

Згідно із частиною першою статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

За змістом вказаної статті описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття.

Натомість зміст заяви про виправлення допущеної у судовому рішенні описки чи арифметичної помилки свідчить про те, що заявник по суті просить змінити висновки, з яких виходив Верховний Суд при прийнятті відповідної ухвали суду. Тобто, фактично просить змінити зміст судового рішення, що не передбачено нормами ЦПК України.

Ураховуючи викладене, оскільки, з огляду на зміст прийнятої ухвали, в тексті судового рішення судом не допущено описку в розумінні статті 269 ЦПК України, тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтею 269 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки

в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець