Ухвала

31 березня 2025 року

м. Київ

справа № 758/437/24

провадження № 61-3281ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року у складі судді: Ковбасюк О. О., та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дослідний експериментально-механічний завод» про визнання факту мобінгу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Дослідний експериментально-механічний завод» (далі - ДП «Дослідний експериментально-механічний завод») про визнання факту мобінгу та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2023 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 756/6068/23, яким, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. головного бухгалтера ДП «Дослідний експериментально-механічний завод» із допущенням негайного виконання рішення в цій частині.

12 жовтня 2023 року відповідачем видано наказ на виконання судового рішення, про що позивача повідомлено цінним листом 17 жовтня 2023 року. Проте ОСОБА_1 не було надано перепустку, яка передбачена на підприємстві з огляду на існуючий пропускний режим на територію підприємства, чим позбавлено можливості доступу до його робочого місця. Натомість у надісланому йому відповідачем листі було зазначено про необхідність надання ним певних документів «для закінчення процесу працевлаштування».

18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 надіслав на електронну пошту відповідача вимогу про надання йому відповідної перепустки. Не отримавши відповіді, він подав виконавчий лист до примусового виконання. 19 жовтня 2023 року за результатами розгляду виконавчого провадження його було повідомлено про його закриття на підставі статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач стверджує, що видання відповідачем лише наказу від 12 жовтня 2023 року не можна вважати виконанням відповідного рішення суду в повному обсязі, що, зокрема, узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, у яких зазначено, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про факт вчинення керівництвом ДП «Дослідний експериментально-механічний завод» в особі директора Куща Ю. В. відносно нього факту мобінгу, а саме дій, передбачених абз. 2 частини другої статті 2-2 КЗпП України.

На підставі викладеного, позивач просив визнати факт вчинення керівництвом ДП «Дослідний експериментально-механічний завод» в особі директора Куща Ю. В. відносно нього мобінгу, а саме дій, передбачених абз. 2 частини другої статті 2-2 КЗпП України та зобов`язати відповідача звільнити його з посади на підставі частини третьої 38 КЗпП України з дати набранням рішенням суду у цій справі законної сили із виплатою йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 72 000,00 грн та вимушеного прогулу з 12 жовтня 2023 року по день звільнення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року залишено без змін.

14 березня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року (повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судами при вирішенні справи не застосовано постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18;

відповідно до бази рішень Верховного Суду насьогодні існує лише одна постанова від 19 червня 2024 року у справі № 332/6221/23 щодо питань мобінгу, але навіть вона торкається цієї проблематики по дотичній, не наводячи прикладів застосування законодавства з цього нового для правової системи України питання, як то достатність елементів складу правопорушення, наведеного в ст. 2-2 КЗпП України для кваліфікації мобінгу;

розгляд справи в апеляційній інстанції фактично не відбувся, адже, всупереч наданих йому ЦПК України широких повноважень, апеляційний суд не встановив жодних фактів, необхідних для розгляду справи, та на необхідності встановлення яких наголошував позивач в апеляційній скарзі. Не розглянув клопотання позивача, що були проігноровані судом першої інстанції. Апеляційний суд не обґрунтував неприйняття аргументів позивача щодо допущених процесуальних порушень і щодо незастосування першою інстанцією постанов Верховного Суду, Конституції України та законів України щодо обов`язковості виконання судового рішення;

ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 лютого 2025 року позивачу на підставі частини другої статті 212 ЦПК України відмовлено у залученні до участі у засіданні в режимі відеоконференції. Однак раніше, ухвалою від 10 лютого 2025 року за заявою адвоката відповідача апеляційний суд вже постановив, що судове засідання в цій справі проводитиметься в режимі відеоконференції. Отже не допускати позивача до вже призначеної відеоконференції у суду не було жодних підстав;

у касаційній скарзі вказується, що навіть встановлених у суді першої інстанції фактів достатньо, щоб прийняти рішення у справі на користь позивача. Так, судом встановлено, що листом від 12 жовтня 2024 року від позивача вимагалися документи як підстава для допуску до робочого місця, що є протизаконним. Також судом встановлено, що перепустка для доступу на територію підприємства мені видана не була, що суперечить постановам Верховного Суду в частині необхідності поновлення статусу працівника, що існував до звільнення. Твердження сторони відповідача, що позивач нібито міг оформити тимчасову перепустку на прохідній не підтверджуються жодними доказами. До того ж адвокатом відповідача заявлялося, що подання незаконно витребуваних документів було необхідною умовою доступу на територію, без виконання якої позивач би перепустки не отримав. Отже є очевидним суб`єктивне ставлення до позивача збоку відповідача, що полягало у небажанні допускати на робоче місце принаймні до вирішення справи в апеляційній інстанції. Такі дії відповідача мають склад правопорушення, передбаченого статтею 2-2 КЗпП України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання факту мобінгу, зобов`язання вчинити дії та виплату вихідної допомоги у розмірі 72 000,00 грн та вимушеного прогулу.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ОСОБА_1 укасаційній скарзі вказує, що касаційна скарга подається на підставі підпунктів а, б, в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У касаційній скарзі сказано, що потребує роз`яснення питання набуття рішенням законної сили, зокрема тих, що допущені до негайного виконання, адже підхід судів у цій справі призводить до порушення принципу обов`язковості судового рішення та нівелювання інституту негайного виконання. З одного боку, рішення є законним, якщо воно допущено до виконання (частина четверта статті 431 ЦПК України), з іншого боку - з моменту вирішення в апеляційній інстанції. Надання роз`яснень з окреслених проблем необхідно для формування єдиної правозастосовчої практики. Судами при вирішенні цієї справи встановлено низку фактів, що суперечать матеріалам справи, а також незаконно (без врахування постанов Верховного Суду) визнано належним виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі, що встановлює факт, який позивач не може спростувати і який унеможливлює подальші звернення до суду в справах щодо компенсації шкоди за невиконання судового рішення. Також ОСОБА_1 вказує, що справа має виняткове значення для нього, оскільки незаконними діями відповідача та судів у низці пов`язаних між собою проваджень йому нанесено непоправних репутаційних втрат (спершу - незаконне звільнення за пунктом 11 статті 40 КЗпП України, тепер - недопущення до робочого місця) і єдиний спосіб виправити становище - отримати рішення у цій справі, винесене на засадах законності, на противагу тим, що на цей час постановлені у першій та апеляційній інстанціях і які у такому вигляді існувати не мають права, оскільки це наносить непоправної шкоди системі правосуддя України. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи. Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, які обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, вона позбавлена можливості спростувати при розгляді іншої справи та якої саме. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішенні, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дослідний експериментально-механічний завод» про визнання факту мобінгу та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков