Провадження № 2/127/5733/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретарі Врублевської О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні часткою у будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні часткою у будинку, мотивуючи позов тим, що на праві спільної часткової власності сторонам належить житловий будинок АДРЕСА_1 . За домовленість із іншими співвласниками у власності ОСОБА_3 перебуває кімната за №1-8 площею 12,2 кв.м., проте у неї відсутній вільний доступ до цієї кімнати через відсутність дверей, які б виходили на АДРЕСА_2 з інших кімнат неможливий, оскільки у них проживають відповідачі, які не допускають позивача до належного їй приміщення. Позивач зверталася до співвласників з проханням надати можливість облаштувати двері у кімнату за №1-8 із зовнішньої сторони будинку та облаштувати хвіртку в огорожі №1 для забезпечення безперешкодного доступу до зазначеної кімнати. Однак відповідачі дозволу не надали, звернення її ігнорують, чим протиправно створюють перешкоди у користуванні її власністю, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з цим позовом та просить усунути їй перешкоди у користуванні приміщенням №1-8 площею 12,2 кв.м. у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши відповідачам чинити їй будь-які перешкоди в користуванні приміщенням №1-8 площею 12,2 кв.м. у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши відповідачам чинити будь-які перешкоди в облаштуванні вхідних дверей до приміщення №1-8 площею 12,2 кв.м., заборонивши відповідачам чинити будь-які перешкоди в облаштуванні хвіртки в огорожі №1 будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідачів на її користь судовий збір у розмірі 1211,60 грн.

Ухвалою суду від 11.12.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов.

Так, на виконання вимог ухвали суду, відповідачем ОСОБА_2 було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання не заперечує, що позивачу належить на праві спільної часткової власності в розмірі 5/24 частки у будинку АДРЕСА_1 , на підставі заповіту від 21.07.2004 року. Відповідач зауважує, що між сторонами не існує будь-якої домовленості щодо користування спірним майном, як про те стверджує позивач у позовній заяві, остання взагалі ніколи не проявляла бажання ним користуватися. Навпаки між сторонами спору існувала інша усна домовленість згідно з якою позивач не бажає користуватись часткою належною їй у вказаному будинку, а натомість виявила бажання користуватись земельною ділянкою біля спірного майна, про що спору немає. Разом з тим, у власності ОСОБА_3 перебуває 5/24 частки будинку, без визначення що саме кімната 12,2 кв.м. №1-8 - це частина яка їй належить та порядок користування спірною кімнатою не встановлювався, оскільки дана частка не виділена в натурі, при цьому в позові позивач чітко зазначає кімнату та її розмір. При цьому, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Оскільки між сторонами не існує домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку, так як дане питання самою позивачкою ніколи не ставилось до співвласників, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України. Поряд з цим, ОСОБА_3 не зверталася до відповідних органів щодо визначення технічної можливості здійснення поділу житлового будинку в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. Щодо вимоги про заборону у вчиненні будь-яких перешкод в облаштуванні вхідних дверей та хвіртки, то ця вимога є передчасною та безпідставною. При виділі частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, має значення технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, тому в подібних спорах виникає доцільність проведення відповідної експертизи щодо можливості виділення в натурі такої частки. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували доводи позивача з приводу того, що відповідачі перешкоджають іншим співвласникам будинку у доступі до кімнати 12,2 кв.м., яка наразі не належить позивачу.

Представником позивача було надіслано суду відповідь на відзив, згідно з якою за домовленістю з іншими співвласниками у власності позивача перебуває кімната за №1-8 площею 12,2 кв.м. (номер та площу визначено на підставі технічного паспорту від 01.02.2023 року), що також підтверджується листом ОСОБА_3 від 22.03.2023 року. У позивача відсутній вільний доступ до даної кімнати, оскільки в ній відсутні двері, які б виходили на вулицю, а доступ з інших кімнат неможливий через проживання в них відповідачів, які не допускають її до приміщення. Відповідачі дозволу на облаштування дверей і хвіртки не надають, звернення позивача ігнорують, чим протиправно створюють перешкоди у користуванні її власністю, у зв`язку з чим ОСОБА_3 змушена звернутись до суду.

Відповідачем ОСОБА_2 було надано суду заперечення на відповідь на відзив, яке за змістом є аналогічне відзиву на позовну заяву. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Додатково пояснив, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні будинком, хоча була домовленість. Позивач не передавала йому будь-яких доказів щодо наявності технічної можливості виділення в натурі спірної кімнати та облаштування окремого входу до нього з вулиці. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні. Додатково пояснила, що офіційно між співвласниками не була укладена угода щодо порядку користування приміщеннями. Перешкод позивачу ніхто не чинив, в натурі кімната не виділялась. Також вона не зверталася щодо облаштування хвіртки та дверей, скарг від позивача до поліції та квартального комітету щодо будь-яких перешкод з боку відповідачів не було. Кімната 1-8 ніколи не виділялася позивачу у користування, у ній ніхто не проживає, оскільки там немає опалення. Відповідач зверталася до позивача з пропозицією виплатити їй компенсацію вартості її частки, в зв`язку з чим була зроблена оцінка майна, проте відповідь вона не надала. Позивач не намагалася потрапити до спірної кімнати. Заперечила проти вимог позивача.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, відповідно до якої повідомляє про те, що усної домовленості між ним та співвласиками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було. Також повідомляє, що ОСОБА_3 з приводу домовленості до нього зверталася. З 2005 року, від початку його проживання на ділянці будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відбулись значні поліпшення цієї ділянки, які він оплачував самостійно, а саме: заміна вікон, дверей, подлоги, паркану, перекрито дах, проведено світло, добудована ванна кімната та кухня, перебудоване пічне опалення, вмонтовано електричний котел, проведено воду в оселю та каналізації, утеплено будинок, подвір`я вирівняно камінням.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2024 року співвласниками будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності є:

-ОСОБА_4 (1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.03.2023 року),

-ОСОБА_4 (1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2017 року),

-ОСОБА_4 (5/48 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2017 року),

-ОСОБА_2 (5/48 частка на підставі рішення суду у справі №127/11755/15-ц від 22.09.2015 року),

-ОСОБА_3 (5/24 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.11.2015 року),

-ОСОБА_2 (1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.05.2015 року) (а.с. 4-5).

На підтвердження своїх доводів позивачем ОСОБА_3 долучено до матеріалів справи копію її листа від 21.03.2023 року, адресованого ОСОБА_2 , відповідно до якого вона повідомляє, що погоджується на укладення договору про поділ будинку АДРЕСА_1 в натурі за умови, що в її користування та володіння відійде приміщення 1-5 (кімната площею 12,2 кв.м.) згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 22.07.2015 року зі змінами від 28.07.2020 року, виготовленого КП «ВМБТІ» (а.с. 6). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів направлення/вручення його відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які є співвласниками спірного будинковолодіння, а також їх згоду із запропонованим порядком користування будинку. При цьому, відповідачі заперечують існування будь-якої домовленості з позивачем щодо користування спірним майном.

Також матеріали справи містять лист позивача, адресованого 06.11.2024 року відповідачам, щодо усунення перешкод у користуванні часткою у житловому будинку, проте докази його надіслання відсутні і відповідачі заперечують його отримання (а.с. 7).

Згідно з довідкою квартального комітету «Набережний-1» № 22 від 07.01.2025 року ОСОБА_2 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Звернень до квартального комітету не надходило від ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 відносно ОСОБА_5 (а.с. 51).

Відповідно до технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 01.02.2023 року за замовленням ОСОБА_2 , судом встановлено, що загальна площа становить 117,1 кв.м., житлова площа 72,7 кв.м. (а.с. 10-12).

У постанові Верховного суду від 09.02.2022 року у справі № 752/9104/18 визначено, що технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Складовими частинами технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є: 1) схема розташування будівель та споруд; 2) експлікація до схеми розташування будівель та споруд; 3) план будинку садибного типу; 4) експлікація приміщень будинку садибного типу; 5) характеристика будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (пункт 13 розділу І Інструкції). З огляду на норми Інструкції Верховний Суд зазначає, що технічний паспорт на будинок не підтверджує право власності та, відповідно, не заміняє собою свідоцтво про право власності чи інший правовстановлючий документ, не дає право володіти, користуватись чи розпоряджатись нерухомістю - це лише документ, який фіксує технічні дані об`єкта.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги вказаний технічний паспорт як доказ встановленя між співвласниками порядку користування спірним майном. Докази про визначення між сторонами порядку володіння та користування спільним майном (договоір, рішення суду) в матеріалах справи відсутні.

В письмових поясненнях свідок ОСОБА_6 засвідчив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 конфлікту не було, жодних спорів між ними не бачив (а.с. 52). Проте суд не приймає до уваги надані письмові показання свідка, оскільки вони не сприяють всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання та свідок не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

В судовому засідання свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою, проживає навпроти відповідачів та працює у квартальному комітеті. Спірний будинок є батьківським, які згодом його поділили між дочками ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Ще половину дід подарив онуку ОСОБА_4 . У квартальний комітет ОСОБА_3 не зверталась з приводу чинення їй перешкод у користуванні спірним майном та викликів поліції не було. У них все було добре та суперечок між сторонами не було. В будинку проживає ОСОБА_8 з чоловіком, а в другій стороні її сестра ОСОБА_9 . Зі сторони вулиці встановлений забор з профнастілу, має дві фіртки. Замків немає. Свідок не бачила щоб ОСОБА_3 перебувала у дворі спірного будинку. Собака раніше був, проте вже як 1,5 місяці відсутній. Свідок не чула про порушення прав позивача на користування частною у спірному будинку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно зі статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні будинком є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні будинком є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до наведеної вище норми у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Таким чином, відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Виходячи із аналізу вказаних норм законодавства, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Разом з тим, позивач не довела можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований нею спосіб, не замовила та не надала суду висновок експерта для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням відповідно до розміру її частки у праві власності та технічної можливості виділення в натурі цієї частки з врахуванням запрпонованих позивачем переобладнань та облаштувань спірного приміщення, які б відповідали чинним нормативним актам (ДБН) у сфері будівництва, санітарним нормам тощо. Також позивачем не доведено, що належна їй 5/24 частка будинку відповідає саме кімнаті №1-8 площею 12,2 кв.м. В результаті недоведення цих фактів та обставин, не вбачається можливим встановлення порушення прав ОСОБА_3 , про які остання заявляє.

Так, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні приміщенням №1-8 площею 12,2 кв.м., посилаючись на те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 чинять їй перешкоди у користуванні вказаною кімнатою, не надають вільного доступу до неї, відмовляються надати дозвіл для облаштування вхідних дверей і хвіртки в огорожі, проте жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачами чиняться перешкоди позивачу матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач відповідно до вимог процесуального закону зобов`язаний надати суду належні та допустимі докази, які б підтверджували існування права користування кімнатою №1-8 та існування перешкод в користуванні цією кімнатою.

Так, в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Отже судом встановивши, що ОСОБА_3 є співвласником спірного житлового будинку, у будинку не проживає, у неї відсутні ключі від вхідних дверей цього нерухомого майна, а також те, що відповідачами не чиняться позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, тому відсутні правові підстави для усунення перешкод позивачу у користуванні житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 355, 356, 358, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні часткою у будинку.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 31.03.2025 року.

Суддя: