УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/459/25

Провадження № 2-з/568/2/25

28 березня 2025 р. м.Радивилів

Суддя Радивилівського районного суду Рівненської області Троцюк В.О.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-регіон Любар» про забезпечення позову, -

встановив:

ТОВ «АР Любар» звернулося до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешті на належні відповідачу ОСОБА_1 тридцять п`ять земельних ділянок (кадастрові номери: №::05:028:0153, №:88:099:0810, №:05:012:0031, №:09:003:0275, №:05:028:0017, №:05:028:0017, №:01:000:0189, №:01:000:0076, №:04:000:0129, №:04:000:0084, №:06:005:0036, №:03:000:0136, №:13:000:0052, №:09:000:0088, №:03:001:0034, №:16:000:0137, №:15:000:0056, №:02:001:0189, №:05:028:0031, №:07:002:0034, №:04:004:0016, №:04:019:0174, №:05:002:0034, №:05:002:0035, №:05:002:0036, №:05:002:0030, №:01:001:0023, №:01:003:0012, №:03:000:0101, №:03:000:0001, №:12:000:0074, №:16:000:0410, №:01:005:000, №:04:007:0040, № :04:007:0051), та на грошові кошти в розмірі 1314066,93 грн.

В обгрунтування заяви зазначає, що 29 грудня 2021 року між ТОВ «АР Любар» та ОСОБА_1 укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в сумі 300 000 гривень. Надалі, відповідно до додаткових угод, сума позики була збільшена до 3567000 гривень. Позика надавалась ОСОБА_1 для придбання земельних ділянок. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути позику до 29.12.2024 року. На даний час позика ОСОБА_1 позивачу не повернута, що змусило звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості. Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача до прийняття рішення у справі, дозволить забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення.

Сторони у судове засідання, на підставі ч. 1 ст. 153 ЦПК України, не викликались.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та долученими матеріалами, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ст.151 ЦПК України, суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтування його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: зокрема накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві.

Відповідно до п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом також враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason ablerelationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до обставин, викладених у позові та заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 отримала від ТОВ «АР Любар» кошти на підставі договору про безвідсоткову поворотну фінансову допомогу в розмірі 3567000 гривень, які зобов`язувалася повернути до 29 грудня 2024 року, однак не повернула. Отже, предметом позовної заяви є стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача грошових коштів.

Мотивуючи заяву про забезпечення позивач посилається на те, що між сторонами виник спір майнового характеру. Грошові кошти надавались відповідачу для придбання земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Вказані в заяві про забезпечення позову земельні ділянки належать відповідачу, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно та згідно витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок загальна вартість вказаних земельних ділянок складає 2252933,07 гривень. Тобто сума вартості придбаного (належного) відповідачу майна не покриває суми отриманої позики. Метою забезпечення позову є вжиття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з тим щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Отже, вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно та грошові рахунки відповідача в межах ціни позову, може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення, у разі відчуження вказаного майна на користь третіх осіб.

Надаючи оцінку аргументам позивача про необхідність забезпечення позову у визначений ним спосіб, суд зазначає, що нерухоме майно щодо якого позивач просить вжити заходів забезпечення позову не є предметом позову та спору. Позивач не довів належними та допустимими доказами намірів реалізації вказаного майна відповідачем чи вчиненням підготовчих дій до його реалізації. Абстрактна можливість вчинення дій відповідачем, спрямованих на відчуження майна, передачу його в користування іншим особам, також не свідчить про неможливість виконання майбутнього рішення суду, яким є стягнення грошових коштів.

Щодо накладення арешту на рахунки відповідача.

Накладення судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських установах або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, у яких вони відкриті, надаються суду заявником (постанова Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 320/3560/18).

У той же час, позивачем не зазначено відомості про наявність у відповідача рахунків, їх номери та назви відповідних установ, у яких вони відкриті.

З урахуванням наведеного та відсутності відомостей про наявність у відповідача рахунків, їх номери та назви відповідних установ, у яких вони відкриті, відсутності достатнього обґрунтування та належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не доведено належними доказами існування ризиків невиконання можливого рішення суду, відсутні правові підстави для забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви.

З урахуванням наведеного, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України, -

ухвалив:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-регіон Любар» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.О. Троцюк