Провадження № 2/161/720/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Лук`янчук О.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог вказує, що 13.02.2024 року вона надала в борг відповідачу кошти в сумі 42 000 грн., про що ОСОБА_2 власноруч написано розписку (строк повернення коштів 15.04.2024 року).

Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику не повернув.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за борговою розпискою у розмірі 42 000 грн.

Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Представник позивача в письмовій заяві просила розглядати справу без її участі, вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представником відповідача на адресу суду подано заяву про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами.

Відповідач правом подачі письмового відзиву на позов не скористався, однак, зі змісту матеріалів справи вбачається, що представником відповідача на адресу суду долучено копію квитанції про перерахунок відповідачем коштів позивачу на суму 10 000 грн., а також оригінал розписки про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 8000 грн. в рахунок погашення заборгованості.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 13.02.2024 року позивач передала у борг відповідачу кошти у сумі 42 000 грн., на підтвердження чого останнім надано розписку, наступного змісту:

«Я, ОСОБА_2 (паспортні дані) отримав в борг від ОСОБА_1 (паспортні дані) грошові кошти в сумі 42000 грн. (сорок дві тисячі гривень), які зобов`язуюсь повернути своєчасно та в повному обсязі до 15.04.2024 року» (а.с.8).

З матеріалів справи вбачається, що у встановлений строк зазначені кошти ОСОБА_2 не повернуті.

Крім того, оригінал розписки відповідача знаходиться у позивача, що також свідчить про те, що зобов`язання позичальника не виконані.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розглядуваному випадку, згідно умов договору позики та змісту наданої відповідачем розписки встановлений термін повернення позики, а саме до 15.04.2024 року.

19.08.2024 року на адресу відповідача було направлено вимогу з проханням повернути борг (а.с.9-10), яка залишена ним без виконання.

Відповідно до наявних у матеріалах справи копії квитанції на суму 10 000 грн., а також оригіналу розписки позивача про отримання 8000 грн., з матеріалів справи слідує, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості надано позивачу кошти у сумі 18 000 грн.

Доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язань у повному обсязі матеріали справи не містять.

Відтак, у суду наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 000 грн. (42 000 грн. 18 000 грн.) заборгованості за договором позики.

У зв`язку частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 692,11 грн. (24 000 грн. х 1 211,20 грн. / 42 000 грн.).

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 13 лютого 2024 року у розмірі 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 692 (шістсот дев`яносто дві) грн. 11 коп.

В задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення складено та підписано 02 квітня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк