ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/3742/23 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/465/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М, Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мирка Романа Олексійовича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року, по справі № 626/3742/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальності "Фінансова компанія "Гефест" (далі ТОВ "ФК "Гефест") звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення 3 % річних та інфляційних витрат на підставі ст.625 ЦПК за невиконання грошового зобов`язання в сумі 418500,72 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 31.07.2007 року між ВАТ "КБ "Надра" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №6/4/26/2007/840-К/704 відповідно до якого ВАТ "КБ "Надра" надав ОСОБА_1 кредит в сумі 58300 доларів США. Кредит був наданий строком до 30.07.2020 року під 12,49% річних. 08.07.2008 року між ВАТ "КБ "Надра" та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, був укладений договір поруки №6/4/26/2007/840-П/760, згідно до якого ОСОБА_2 поручився перед ВАТ "КБ "Надра" за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року.

Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 21.09.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Надра" заборгованість за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року в розмірі 633770 гривні 40 коп., а також судовий збір в розмірі 1820 гривень.

20.09.2019 року між ПАТ "КБ"Надра" та ТОВ "ФК "Гефест" було укладено Договір про відступлення прав вимоги № GL3N24068, відповідно до якого право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року перейшло до ТОВ "ФК "Гефест".

16.10.2020 року ухвалою Красноградського районного суду замінено стягувача у виконавчому листі 2-357/10 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 замінено з ПАТ "КБ "Надра" на його правоноступника ТОВ "ФК "Гефест". В апеляційній інстанції ухвалу Красноградського районного суду від 16.10.2020 року залишено без змін.

На підставі вищевикладеного, позивач станом на дату подання позову вищевказане судове рішення не виконано, в зв`язку із чим на підставі ст.625 ЦК України відповідачам нараховано 3 % річних від суми заборгованості за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року в розмірі 94232,10 грн. та індекс інфляції за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року в розмірі 324268,62 грн.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати у сумі 324 268 гривень 62 коп та 3% річних у розмірі 94232 гривні 10 коп., а разом 418500 гривень 72 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" суму судового збору в розмірі 3138 гривень 75 грн. та 4500 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 7638 гривень 75 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" суму судового збору в розмірі 3138 гривень 75 грн. та 4500 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 7638 гривень 75 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Мирка Роман Олексійович в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову; здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Красноградського районного суду Харківської області від 21.09.2010 року у справі №2-357/10 позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.20007 року задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ "Надра" заборгованість за кредитним договором в розмірі 633,770,40 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн. Отже, строк виконання зобов`язань відповідача по кредитному договору було змінено. Позивач із заявою про примусове виконання зазначеного судового рішення до органів виконавчої служби не звертався. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 16.10.2020 року у справі №626/1631/20, яка набрала законної сили 18.10.2021 року, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" у виконавчому листі № 2-357/2010 , що виданий Красноградським районним судом Харківської області за позовом Відкритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року в розмірі 633770 гривні 40 коп., на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест". 20.09.2019 року між ПАТ "КБ"Надра" та ТОВ "ФК "Гефест" було укладено Договір про відступлення прав вимоги № GL3N24068, відповідно до якого право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року перейшло до ТОВ "ФК "Гефест". Правонаступник позивача ТОВ «ФК «Гефест» після набрання чинності ухвали суду про заміну стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» також примусове виконання зазначеного судового рішення не ініціював, виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Гефест» заборгованості за кредитним договором у сумі 633770,40 грн на цей час відсутнє.

Посилається на правовий висновок Верховного суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів індексу інфляції за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 324 268,62 грн, то такі вимоги є безпідставними, тоді як суд першої інстанції не врахував практику Верховного суду, яка сформована у постанові від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц. Судом безпідставно задоволено позов щодо стягнення інфляційних витрат з відповідачів, оскільки грошове зобов`язання виражене у доларах США, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України-гривня. Іноземна валюта індексації не підлягає.

28.11.2024 до суду апеляційної інстанції від ТОВ «ФК Гефест» надійшли додаткові пояснення в яких представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. Посилався на те, що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалене рішення, що відповідає вимогам закону. Апелянт не правильно тлумачить положення ч. 1 ст. 509 ЦК України відповідно до якої натуральним є зобов`язання, в якому вимога не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. У спірних правовідносинах вимога позивача про стягнення заборгованості вже захищена в судовому (примусовому) порядку, тобто є таке що набрало законної сили рішення суду про стягнення заборгованості.

Вказав, що оскільки інфляційні витрати нараховані на суму заборгованості, що визначена саме в гривні рішенням суду, тому посилання на неможливість нараховувати на валютне зобов`язання інфляційних витрат, безпідставне. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат. Вказані кошти нараховано у зв`язку із невиконанням відповідачами рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-357/2010 від 21.09.2010. Звертаємо увагу суду, що обов`язок довести факт погашення боржником заборгованості, покладено саме на боржника, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду зробленими у постанові від 08.06.2022р. в справі №913/618/21 «20. Суд звертає увагу на те, що у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач».

Між ТОВ «ФК «Гефест» та відповідачами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та яке не є виконаним на момент подачі позову. Дія положень статті 625 ЦК України поширюється на усі грошові правовідносини, якими є зобов`язання виражене у грошових одиницях (ст.524, 533- 535, 625 ЦК України), що також закріплено у постанові ВП ВС від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15, постанові ВП ВС від 19.06.2019 року №703/2718/16, постанові ВП ВС від 04.02.2020 року №912/1120/16.

Доводи Апелянта є безпідставними та ґрунтуються на власних припущеннях, оскільки у ст. 625 ЦК України чітко зазначено, що 3% річних та індекс інфляції нараховується на суму простроченого грошового зобов`язання, без розподілу суми на тіло, проценти та штрафні санкції. Сума заборгованості, що визначена рішенням суду є такою, що прострочена без розподілу на складові.

Відповідачі зазначене рішення добровільно не виконують, тому у позивача є законні підстави вимагати від них сплати грошових сум відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Також ТОВ «ФК Гефест» просило стягнути з відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000 грн.

Зазначено, що згідно положень Додаткової угоди №46 від 09.05.2024 до Договору №16 від 15.06.2020 про надання правової допомоги, оплата гонорару адвоката АБ «Остащенко» здійснюється ТОВ «ФК Гефест» після набрання законної сили рішення по справі №626/3742/23. Згідно Акту виконаних робіт від 28.11.2024, правова допомога Адвокатським бюро надана ТОВ «ФК Гефест» в повному обсязі, заперечень немає. Судові витрати підлягають відшкодуванні й ті які поніс учасник справи та ті які очікує понести (п.8 ч.3 ст.178 ЦПК України), дана позиція підтверджена та викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2021 в справі №280/2635/20 «25. Судова колегія зазначає, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.». Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду №648/1102/19 від 12.02.2020 «Колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично оплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).».

17 лютого 2025 року надійшли додаткові пояснення від представника відповідача ОСОБА_3 , в яких він зазначив, що ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 16.10.2020 замінено стягувача у виконавчому листі 2-357/10 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , замінено з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест». В апеляційній інстанції ухвалу Красноградського районного суду від 16.10.2020 залишено без змін. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 27.03.2024 у справі № 626/3336/23 у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дублікату виконавчого листа по цивільній справі № 2-357/10 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішено відмовити.

У свою чергу, Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 22.01.2025 по справі № 602/140/23 було висловлено правову позицію про те, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні витрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Позивачем пропущено строк пред`явлення до виконання виконавчих листів по справі № 2-357/10 у зв`язку з чим зобов`язання за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 є натуральним, оскільки вимоги за таким зобов`язанням не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку. Таким чином, вимога за вказаним кредитним договором є задавненою. Усвідомлюючи безвихідність свого положення, позивач пред`явив до відповідачів вимогу про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, створюючи фактично механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4, 5 частини першої ст. 602 ЦК України, що є недопустимим, а тому у задоволенні позову позивача до відповідачів слід відмовити.

17 лютого 2025 року надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від представника відповідача Мирко Р.О., у якому він вказав, що позивачем визначено безпідставний та недоведений розмір витрат на правову допомогу до відшкодування, а саме позивачем зазначено, що між ним та АБ «Остащенко» укладено Договір № 16 від 15.06.2020 про надання правової допомоги. Згідно Додаткової угоди № 46 від 09.05.2024 розмір гонорару адвокату адвокатського бюро, склало 3 000,00 грн. за годину роботу.

В обґрунтування стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 18 000,00 грн. позивач посилається зокрема, на акту виконаних робіт від 28.11.2024, згідно з яким в процесі надання правової допомоги Клієнту по справі № 626/3742/23 АБ виконано роботи на суму 18 000,00 грн., які складаються з: - 2 години консультація клієнта 6000,00 грн.;-2 години аналіз апеляційної скарги 6 000,00 грн.;- 2 години підготовка (написання) відзиву на апеляційну скаргу 6 000,00 грн. Заявлені витрати є необґрунтованими, не реальними та такими, що встановлені виключно для створення додаткового фінансового тягаря на плечі відповідачів. Надання консультації та аналіз апеляційної скарги, охоплюються однією послугою із здійснення підготовки самого процесуального документу, такого як відзив на апеляційну скаргу, тому такі судові витрати є необґрунтованими. До аналогічних висновків приходив уже Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/2321/20 в додатковій постанові від 08.04.2021. Окрім зазначеного, до суду не подано відзиву на апеляційну скаргу, а подано додаткові письмові пояснення по справі, тому матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було підготовлено саме відзив на апеляційну скаргу. Своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, а надав лише додаткові письмові пояснення.

Зауважив, що згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.09.2024, за 2023 рік ОСОБА_1 отримала у якості іншого доходу, який включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу суму, яка складає 1 920,00 грн. та 1 000,00 грн. благодійна, у тому числі гуманітарна допомога. Сума 1 920,00 грн., яка складається із щомісячних сум по 160,00 грн. є доходом за ознакою 127, що нараховується податковим агентом звільненому працівнику у вигляді надбавки, доплати, премії, індексації, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Інших доходів апелянт немає. Таким чином, загальний обсяг доходу за 2023 рік складає 51 069,02 грн. ОСОБА_1 має ряд проблем зі здоров`ям, перенесла операцію, неодноразово перебувала на лікуванні, у тому числі в реабілітаційному відділенні у період з 19.02.2024 по 04.03.2024 з діагнозами хронічних захворювань. Витрати на правову допомогу у розмірі 18 000,00 грн. фактично є 1/3 від її щорічної пенсії, що є дуже великою сумою для неї, виходячи з того, що вона фактично отримує за рік пенсію разом з іншими виплатами на суму в 50 000 грн. Тому вказана сума є надмірною та непосильною для неї, а тому не може бути стягнута з неї.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано наступним.

За наявності ухвали Красноградського районного суду від 27.03.2024 року, справа №626/3336/23, про відмову ТОВ "Гефест" у видачі дублікату виконавчого листа по цивільній справі № 2-357/10 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено.

Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Подібний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають невиконане грошове зобов`язання перед ТОВ "ФК "Гефест", який є правонаступником первинного кредитора, яке визначено судовим рішенням від 21 вересня 2010 року на суму 633770,40 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) були висловлені правові висновки про те, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допустили порушення грошового зобов`язання, а тому мають сплатити: 3% річних за несплачену суму боргу 633770,40 грн. за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року становить 94232,10 грн., сума інфляційних втрат за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року становить 324268,62 грн, а всього 418500,72 грн

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які є законними та обґрунтованими, та відповідають згаданим правовим висновкам касаційного суду, від яких на день розгляду скарги касаційний суд не відступив.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 21.09.2010 року у справі №2-357/10 позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.20007 року задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ "Надра" заборгованість за кредитним договором в розмірі 633,770,40 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 04.10.2010 року.

У подальшому, ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 16.10.2020 року у справі №626/1631/20, яка набрала законної сили 18.10.2021 року, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" у виконавчому листі № 2-357/2010 , що виданий Красноградським районним судом Харківської області за позовом Відкритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року в розмірі 633770 гривні 40 коп., на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест".

20.09.2019 року між ПАТ "КБ"Надра" та ТОВ "ФК "Гефест" було укладено Договір про відступлення прав вимоги № GL3N24068, відповідно до якого право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором № 6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 року перейшло до ТОВ "ФК "Гефест".

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу та ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо нарахування та стягнення фінансових санкцій за період до набуття права вимоги.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.2. Договору № GL3N24068 про відступлення прав вимоги від 20.09.2019 Новий кредитор (ТОВ «ФК Гефест») в день укладання цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, процентів, штрафних санкцій у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний в Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.

Верховний Суд роз`яснив, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відступленні права вимоги не відбувається припинення або зміна зобов`язання, а лише змінюється кредитор у відповідному зобов`язанні.

Верховний Суд також зазначив, що частиною третьою статті 692 ЦК України конкретизовано передбачений статтею 536 цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому Верховний Суд звернув увагу на необхідність дослідження, чи містить договір про відступлення права вимоги обмеження (застереження) щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат на суму основного боргу за період після передачі права вимоги, у зв`язку з чим висновок про безпідставність зазначених вимог позивача є передчасним та таким, що не узгоджується з приписами статті 514 ЦК України (постанова ВС від 13.06.2017 у справі № 914/2743/16). У даній справі така умова договору існує.

Колегія суддів звертає увагу, що нарахування 3% та інфляційних витрат була здійсненна за весь період порушення грошового зобов`язання, а стягненню підлягає в межах строку позовної давності, а тому з моменту прострочення виконання зобов`язання за рішенням суду, нарахування здійснювалось попереднім кредитором ПАТ «КБ «Надра», і на підставі вищевказаного договору, перейшло до ТОВ «ФК Гефест» (п. 2 Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги).

З цих підстав колегія суддів відхиляє наведені у скарзі доводи щодо періоду нарахування з дати постановлення Красноградського районним судом Харківської області ухвали про заміну стягувача у виконавчому листі, а саме з 16.10.2020 по 23.02.2022, які ґрунтуються на невірному розумінні норми права щодо набуття права вимоги.

Щодо нарахування інфляційних збитків на іноземну валюту.

Апелянт безпідставно зазначає, що сплата боргу з установленим індексом інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на невиконання судового рішення.

21.09.2010 рішенням Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-357/2010 задоволено позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором №6/4/26/2007/840-К/704 від 31.07.2007 сумі 633 770,40 грн. та судові витрати у розмірі 1 820 грн.

Внаслідок такого рішення суду підлягає стягненню грошова сума заборгованості у гривні, не зважаючи на те, що валютою договору кредиту були долари США, оскільки відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Інфляційні витрати були нараховані на визначену рішенням суду суму заборгованості, що визначена саме в гривні, тому посилання на неможливість нараховувати на валютне зобов`язання інфляційних витрат, безпідставне.

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат. Вказані кошти нараховано у зв`язку із невиконанням відповідачами рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-357/2010 від 21.09.2010, яке за своїм змістом є грошовим зобов`язанням, що відповідає вказаним у згаданій нормі Кодексу підстав для її застосування.

Відповідачі всупереч визначеного у ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не спростували наявність у них заборгованості за договором, яка була присуджена до сплати вказаним рішенням суду. За правовими висновками Верховного Суду у постанові від 08.06.2022р., справа №913/618/21: у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому є право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції правильно вказав, що між ТОВ «ФК «Гефест» та Відповідачами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та яке не є виконаним на момент подачі позову.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Грошове зобов`язання на яке ТОВ «ФК «Гефест» нараховується 3% річних та інфляційних витрат, виникло на підставі рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-357/2010 від 21.09.2010, а тому умови кредитного договору в даній справі не застосовуються.

Як було вказано, дія положень статті 625 ЦК України поширюється на усі грошові правовідносини, якими є зобов`язання виражене у грошових одиницях (ст. 524, 533-535, 625 ЦК України), що також було зазначено у правових висновках ВП ВС у постанові від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15, постанові ВП ВС від 19.06.2019 року №703/2718/16, постанові ВП ВС від 04.02.2020 року №912/1120/16.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо неможливості нарахування інфляційних збитків на іноземну валюту, оскільки нарахування фінансової санкції здійснюється виключно на грошове зобов`язання виражене в гривні, яке виникло на підставі рішення Красноградського районного суду Харківської області у справі №2-357/2010 від 21.09.2010, яке на момент подачі позову набрало законної сили та не було виконане Відповідачами.

За змістом ст. 625 ЦК України що 3% річних та індекс інфляції нараховується на суму простроченого грошового зобов`язання, без розподілу суми на тіло, проценти та штрафні санкції, тому також безпідставними є доводи скарги щодо неможливості при застосуванні вказаної норми врахування у складі грошового зобов`язання, усіх складових заборгованості, які визначив суд в вищевказаному рішенні про її стягнення.

Щодо доводів про задавнену правову вимогу.

У частині 1 статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ч. 1 ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У даній справі відповідачі про сплив позовної давності не заявляли, тому колегія суддів не вбачає законних підстав для дослідження цього питання по суті.

Колегія суддів також не вбачає підстав для застосування неревантних до обставин цієї справи правових висновків, які були висловлені у постанові КЦС ВС у постанові від 22.01.2025 по справі № 602/140/23 про те, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні витрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Відповідно до ст. 13 ЦК України: 1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

У даній справі, яка наразі переглядається судом, на відміну від вказаної справи № 602/140/23 кредитор вчасно заявив вимогу про стягнення заборгованості і з цього приводу вже існує відповідне рішення суду по суті спору. Однак, при цьому відповідачі не виконують обов`язкове до виконання рішення суду. Тому вимога про стягнення суми присудженого боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотків річних від простроченої суми, ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є зловживанням правом зі сторони кредитора, а є його законний спосіб захисту порушеного права на повне виконання рішення суду, яке не виконується з вини боржників. Інший підхід до тлумачення вказаної норми виходить поза визначені у ст. 13 ЦК України межі здійснення прав та не відповідає основному завданню цивільного судочинства та принципу верховенства права, ст.ст. 2, 10 ЦПК України, які передбачають право на ефективний судовий захист у цивільному судочинстві, що не забезпечується у разі умисного невиконання рішення суду.

Інші доводи скарги висновків суду також не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржені рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржених рішень суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мирка Романа Олексійовича - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 31 березня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.