КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5127/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшенка Віталія Володимировича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловар Ірини Олександрівни, ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , залучивши третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшенка В.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності.

Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- машиномісце, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гараж НОМЕР_1 ;

- транспортний засіб марки Land Rover, модель: Range Rover, 2019 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_2 , колір синій, VIN-номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ;

та заборонити відповідачам і будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії стосовно даного майна, в тому числі заборонити прописувати малолітніх чи неповнолітніх дітей у квартирі АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтував тим, що між сторонами існує спір щодо визнання недійсними договорів дарування квартири, машиномісця та транспортного засобу, які були укладені відповідачами недобросовісно, після ухвалення Подільським районним судом м. Києва заочного рішення від 01 грудня 2023 року у справі № 758/9992/23 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 15 лютого 2022 року в сумі 200 000,00 доларів США та під час перегляду вказаного рішення в суді апеляційної інстанції, з метою уникнення звернення на зазначене майно на шкоду правам кредитора ОСОБА_2 , тому у нього є побоювання, що ОСОБА_1 може теж вжити заходів для повторного відчуження належного їй майна з метою утруднення (унеможливлення) виконання рішення суду, що може істотно ускладнити ефективний захист і поновлення порушених права та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

З урахуванням виправлених ухвалою суду від 06 листопада 2024 року описок накладено арешт на майно, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- машиномісце, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гараж НОМЕР_1 ;

- транспортний засіб марки Land Rover, модель: Range Rover, 2019 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_2 , колір синій, VIN-номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

Заборонено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії стосовно даного майна, в тому числі заборонено прописувати малолітніх чи неповнолітніх дітей у квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між вказаними заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права і поновлення порушених прав та інтересів позивача, тому наявні підстави для накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходяться у неї та в інших осіб, а також заборони відповідачам та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії стосовно даного майна.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бахарєва М.А. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в порушення вимог статей 150, 151 ЦПК України позивач не навів обґрунтувань, а суд першої інстанції не досліджував належним чином підстав для вжиття всіх заявлених позивачем заходів забезпечення позову.

У цій справі позивач звернувся до суду з вимогами немайнового характеру, відтак судове рішення, навіть у разі його ухвалення на користь позивача, не призведе до виникнення у останнього права власності на майно. Тобто, вжиті судом заходи забезпечення позову не спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вказує, що визначення вартості майна за згодою сторін правочину - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які являються родичами між собою, не є тотожним поняттю оцінки такого майна. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, що сформована на сайті Фонду державного майна України, квартира АДРЕСА_1 оцінена в 14 903 021,77 грн, що за курсом НБУ станом на 03 грудня 2024 року становить 357 129,68 доларів США. Тобто, навіть із цієї довідки вбачається, що майно, на яке накладено арешт, має набагато вищу вартість, аніж заявлений позивачем майновий інтерес на суму 200 000,00 доларів США, який він має на меті захистити.

Не було виправданим і накладення арешту на транспортний засіб, належний ОСОБА_1 , тому що це майно вже перебуває під забороною відчуження у межах ініційованого ОСОБА_2 виконавчого провадження. Отже, застосовані судом заходи забезпечення позову очевидно не є співмірними з вимогами позивача у справі № 757/48439/24-ц.

Окрім того, вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам і будь-яким третім особам вчинити будь-які дії стосовно даного майна взагалі не мають чіткого визначення, що саме мав на увазі позивач, така вимога є незрозумілою та заплутаною, не дає можливості для її однозначного тлумачення та розуміння, оскільки не містить визначення того, які конкретно дії (окрім заборони прописувати малолітніх чи неповнолітніх дітей в квартирі) не мають права вчиняти відповідачі та будь-які треті особи і яке саме майно є «даним майном» в контексті цієї вимоги. Більше того, вжиття такого заходу забезпечення позову не передбачено статтею 150 ЦПК України, відповідно вжиття цього заходу судом є неправомірним. Таким чином, на думку відповідача, задоволення судом вимоги «заборонити вчиняти будь-які дії» не відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України, оскільки призводить до правової невизначеності для учасників справи.

Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів обґрунтованих висновків щодо наявності ризиків невиконання майбутнього рішення суду та безпідставно обмежив законні права та інтереси учасників справи. Судом не конкретизовано, який саме відповідач у справі може діяти недобросовісно, адже ОСОБА_1 не вчинялись і не вчиняються жодні дії, спрямовані на утруднення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду, протилежного не наведено позивачем. Оскаржувана ухвала також не містить жодної підстави для обмеження прав третьої особи ОСОБА_4 , яка взагалі не є стороною спірних правовідносин та не виступає відповідачем у справі, проте, набувши майно законним способом на підставі реального та оплатного договору, має безпідставно нести тягар обмеження її законних прав та інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при задоволенні його заяви про забезпечення позову здійснив всі необхідні дії для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення про забезпечення позову, а саме: проаналізував рішення суду, яке набрало законної сили у справі № 758/9992/23 про солідарне стягнення з позичальника та відповідача ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 200 000,00 доларів США; дослідив документи щодо примусового виконання вказаного рішення суду; встановив та проаналізував обставини відчуження майна солідарним боржником - ОСОБА_3 ; врахував факт можливості задоволення вимог позивача шляхом примусового виконання рішення суду у справі № 758/9992/23 у випадку подальшого відчуження ОСОБА_1 та третьою особою майна, що належало ОСОБА_3 ; вжив заходи забезпечення позову не формально, на законних підставах, які підтверджені матеріалами справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Бахарєв М.А. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Сенченко А.С. в судовому засіданні суду аргументи апеляційної скарги також підтримала, просила задовольнити її вимоги.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Ласкавий Є.М. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались і причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що предметом спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у межах даної справи є визнання недійсними договорів дарування квартири, машиномісця та транспортного засобу від 19 червня 2024 року з підстав їх фраудаторності та застосування наслідків їх недійсності шляхом повернення сторін правочинів у первісний стан, а саме повернення квартири АДРЕСА_1 , машиномісця (гаражу 224), яке знаходиться у вказаному будинку, та автомобіля марки Land Rover, модель: Range Rover, 2019 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_2 , у власність ОСОБА_3 .

Позивач, пред`являючи вказаний позов, посилався на те, що дії відповідачів, як сторін оспорюваних договорів дарування, були недобросовісними, направленими на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича (матері) з метою уникнення виконання за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року у справі № 758/9992/23 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на його користь грошових коштів за договором позики від 15 лютого 2022 року в сумі 200 000,00 доларів США, яке переглядалось в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, до звернення ОСОБА_2 з даним позовом, а саме 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу відчужила машиномісце, яке знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , гараж НОМЕР_1 , на користь третьої особи у справі - ОСОБА_4 .

Відповідно до наданих позивачем інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 жовтня 2024 року право власності на вищевказану квартиру на підставі договору дарування від 19 червня 2024 рокузареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , а право власності на машиномісце на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2024 року - за третьою особою ОСОБА_4 (а.с. 189-203, т. 1).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 викладено висновки, які є застосовними у справі, яка переглядається:

«39. До набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

40. Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

41.Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

42. Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

44. У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами».

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, між сторонами наявний спір щодо правомірності відчуження ОСОБА_3 на користь її матері - ОСОБА_1 на підставі безоплатних правочинів - договорів дарування від 19 червня 2024 року квартири, машиномісця та транспортного засобупісля ухвалення Подільським районним судом м. Києва заочного рішення від 01 грудня 2023 року у справі № 758/9992/23 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 15 лютого 2022 року в сумі 200 000,00 доларів США та під час перегляду вказаного рішення в апеляційному порядку.

Позивач заявив позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків їх недійсності, а у порядку забезпечення пред`явленого позову просив суд накласти арешт на вказане вище майно та заборонити відповідачам та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії стосовно даного майна, в тому числі заборонити прописувати малолітніх чи неповнолітніх дітей у квартирі АДРЕСА_1 .

Застосовуючи до закінчення розгляду справи по суті такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме та рухоме майно, суд першої інстанції вірно врахував наявність дійсного спору між сторонами та ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами.

Крім того, дійсна мета звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про забезпечення позову підтверджується тим, що суд першої інстанції не встановив, а учасники справи не посилаються на те, що таке звернення позивача спрямоване на зловживання ним своїми правами.

Навпаки, підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі позивач зазначив необхідність забезпечення його можливості ефективного захисту та поновлення права на звернення стягнення на майно боржника у межах відкритого виконавчого провадження, яке він вважав порушеним.

Так, звертаючись з відповідною заявою, позивач обґрунтовував її тим, що забезпечення позову у вигляді обтяження майна арештом направлено саме на недопущення переходу права власності на спірні об`єкти до третіх осіб, що може значно утруднить або взагалі унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання договорів дарування недійсними, метою якого у свою чергу є власний інтерес позивача, який полягає в тому, щоб предмети правочину перебували у власності конкретної особи (боржника, відчужувача) чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації прав позивача як стягувача (кредитора) за рішенням суду, що набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з тим, що є документально підтверджені та обґрунтовані підстави вважати, що з огляду на попередню поведінку ОСОБА_1 , яка 11 жовтня 2024 року вже відчужила машиномісце ОСОБА_4 , не виключається реальна можливість повторного розпорядження відповідачем зареєстрованим за нею майном, правомірність первісного відчуження якого є предметом судового розгляду у цій справі.

З огляду на наведене, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не надано відомостей про вартість квартири АДРЕСА_1 , на яку він просив накласти арешт, безпідставні, оскільки при зверненні до суду ОСОБА_2 виходив з тієї вартості цього об`єкта нерухомості, яка була визначена ОСОБА_3 та самою ОСОБА_1 у договорі дарування квартири від 19 червня 2024 року.

При цьому в контексті установлення співмірності запропонованих позивачем заходів забезпечення позову ринкова вартість майна визначається у позовах, в яких заявлені вимоги майнового характеру (наприклад, про стягнення коштів), тоді як у даній справі ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними правочинів, предметом яких і є майно, яке позивач просив обтяжити арештом.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно обмежив законні права та інтереси інших учасників справи, в тому числі третьої особи - ОСОБА_4 , яка не є стороною спірних правовідносин та не виступає відповідачем у справі, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно, що належать відповідачу або знаходяться у нього чи в інших осіб.

В той же час, колегія суддів відмічає, що в матеріалах справі відсутнє документальне підтвердження повноважень ОСОБА_1 діяти від імені ОСОБА_4 та представляти її інтереси у суді апеляційної інстанції в частині того, що ухвала про забезпечення позову порушує права третьої особи у справі.

У даному ж випадку вжиті судом заходи забезпечення позову не обмежують саму ОСОБА_1 в реалізації її права володіння майном та не перешкоджають у вільному користуванні квартирою та автомобілем, а лише запроваджують тимчасові обмеження, існування яких сприятиме поновленню прав позивача у випадку задоволення позовних вимог, а також є дієвою та оптимальною процесуальною дією щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача і попередження потенційно-можливих недобросовісних дій з боку відповідач чи пов`язаних з нею осіб щодо вчинення правочинів з відчуження спірного майна.

Отже, врахувавши наявність між сторонами спору про визнання недійсним договорів щодо безоплатного відчуження спірного майна, а також існування підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на це майно, які є доцільними та співмірними із предметом позову, а також усунуть ризики істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність безпосереднього зв`язку між предметом позовних вимог та вказаними заходами забезпечення позову, які спроможні забезпечити функцію судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за їх захистом.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову у цій справі не підлягає примусовому виконанню, як зазначалося Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного правочину, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

Верховний Суд у справах № 910/11069/21 та № 910/8298/21 також вважав за необхідне у справах, в яких заявлені вимоги немайнового характеру, а рішення у разі задоволення позовних вимог не підлягатимуть примусовому виконанню, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Таким чином, накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1 , машиномісце (гараж 224), яке знаходиться у вказаному будинку, та автомобіль марки Land Rover, модель: Range Rover, 2019 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_2 , суд першої інстанції відповідно до вимог статей 149-153 ЦПК України в повній мірі здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, що давало передбачені законом підстави для задоволення заяви позивача в цій частині.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині встановлення заборони ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії стосовно вищевказаної квартири.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

За наведених обставин, враховуючи предмет спору у цій справі, не є необхідним і співмірним додатково забороняти відповідачам та будь-яким іншим не визначеним позивачем особам вчиняти будь-які дії стосовно квартири АДРЕСА_1 , в тому числі забороняти прописувати в ній малолітніх чи неповнолітніх дітей.

Суд першої інстанції задовольнив заяву позивача в цій частині, проте не врахував, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову в частині заборони відповідачам та іншим особам вчиняти певні дії щодо спірного майна не відповідає вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, тому не може бути залишена в силі.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам та іншим особам вчиняти певні дії щодо спірного майна належить скасувати, а в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року в частині задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам та іншим особам вчиняти певні дії щодо квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

В іншій частині ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній