Справа № 397/899/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.03.2025 селище Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Максимович І.В.,

секретаря судового засідання Рум`янцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бахмут Михайло Сергійович до Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення грошових сум заборгованості при звільненні

У С Т А Н О В И В:

Адвокат Бахмут М.С. через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом в інтересах позивачки, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ №15/2023-к від 29.03.2023 Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» «Про відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 »;

- стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 435 568, 78 грн., яка складається з наступних сум: 20 478, 62 грн. - заборгованість з виплати заробітної плати позивачу; 24 037, 44 грн. - розрахункові при звільненні; 305 094, 40 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу; 85 958, 32 грн. - витрат за авансовими звітами про використання коштів;

- стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 37 500, 00 грн.

В обгрунтування позову представник позивача вказав, що 11.04.2022 наказом №12/2022-к ОСОБА_1 прийнята на посаду головного бухгалтера Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України», з посадовим окладом згідно штатного розпису 24040,00 грн.

Через відсутність фінансування господарства, починаючи з серпня 2022 у відповідача почались затримки по виплаті заробітної плати, таким чином на 29.03.2024 відповідач має заборгованість з виплати заробітної плати позивачу у сумі 20478,62 грн.

З 29.03.2023 відповідачем взагалі в односторонньому порядку було припинено виплату заробітної плати позивачці, при цьому останній в усній формі було доведено, що це вимушена, тимчасова незручність викликана виробничими процесами.

Враховуючи невиплату заробітної плати тривалий час, позивачка 05.04.2024 письмово звернулась до відповідача з вимогою надати інформацію про підстави такої затримки. Крім того, саме відсутність виплати заробітної плати стало підставою для ініціювання позивачкою припинення трудових відносин з відповідачем.

10.04.2024 наказом №30-к позивачку звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін), однак в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України остаточні розрахунки не здійснені, нараховані розрахункові в сумі 24037,44 грн. на дату звернення до суду не сплачені. При цьому, замість розрахунків позивачці було вручено лист вих. №35 від 10.04.2024 р., яким повідомлялось про не нарахування заробітної плати в період з 29.03.2023 р. по 10.04.2024 р. в зв`язку з відстороненням її від посади внутрішнім наказом підприємства №15/2023 від 29.03.2023.

В силу приписів ст. 233 КЗпП України, враховуючи, що позивачка дізналась про наказ 10.04.2024 строки повинні відраховуватись саме від цієї дати.

Перш за все необхідно зазначити, що позивачка не була ознайомлена з наказом №15/2023 від 29.03.2023 та не була обізнана про його наявність до 10.04.2024, таким чином позивачкою порушується питання про визнання його протиправним та скасування з наступних підстав.

Оскаржуваний наказ №15/2023 від 29.03.2023 не містить жодного нормативного обгрунтування для вжиття такого заходу, як відсторонення від виконання посадових обов`язків, до нього не додані документи щодо підтвердження обставин відсторонення. Дійсне свідчить про недотримання відповідачем приписів ст. 141 КЗпП України при складанні оскаржуваного наказу. Більш того, в ньому не зазначено термін відсторонення, а посилання на невизначений період, як до закінчення судового розслідування, є взагалі таким, що не відповідає дійсності, так як жодного судового розслідування відносно позивачки не існувало на дату винесення оскаржуваного наказу та й не існує на дату звернення до суду з відповідним позовом.

Позивачкою не допускались порушення трудової дисципліни, а відповідно приписи ст. 46 КЗпП України не могли бути застосовані до позивачки.

Так відповідачем в якості підстави відсторонення позивачки від посадових обов`язків зазначається вручення підозри у вчиненні злочину, при цьому в оскаржуваному наказі не зазначені об`єктивні підстави, що дають змогу встановити причинно-послідовний зв`язок між зазначеними подіями та заходом реагування з боку відповідача. Доречі, встановлення строку відсторонення до закінчення судового розслідування не узгоджується з жодним приписом законодавства, адже такої стадії провадження норми КПК України, а бо інші нормативно-правові акти, не містять.

Така підстава відсторонення суперечить ст. 62 Конституції України.

Дійсно відсторонення від посади без збереження заробітної плати може здійснюватися щодо підозрюваного або обвинуваченого у кримінальному провадженні щодо злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Загальні положення щодо відсторонення підозрюваного си обвинуваченого від посади, викладені у главі 14 КПК України. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог ст. 158 КПК України.

Виходячи з викладеного, таке відсторонення є заходом забезпечення кримінального провадження, передбачене п.4 ч.2 ст. 131 КПК України і не входить до компетенції керівництва підприємства, а є процесуальною дією, яка вчиняється виключно на підставі рішення слідчого судді, що визначено ч.2 ст. 154 КПК України.

Судового рішення про відсторонення позивачки від посади не приймалось, вимоги трудового законодавства нею не порушувались, тому у відповідача не було підстав для винесення оскаржуваного наказу №15/2023 від 29.03.2023. Здійснюючи відсторонення від роботи позивачки відповідач діяв поза межами наданих йому повноважень та не у спосіб, що передбачений законом, що фактично призвело до вимушеного прогулу з вини відповідача за період з 29.03.2023 по 10.04.2024, а саме 12 місяців 10 днів.

Також, відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України, позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за 12 місяців 8 днів вимушеного прогулу у розмірі 305094,40 грн.

Крім того, відповідач має заборгованість перед позивачкою по відшкодуванню витрат за авансовими звітами про використання коштів у сумі 85958,32 грн., що підтверджується довідкою №61 від 06.05.2024.

Таким чином, відповідачем грубо порушуються норми трудового законодавства, остаточні розрахунки при звільненні позивачки не здійснені, загальна сума грошових вимог до відповідача становить 435568,78 грн. та складається з наступних виплат:

- 20478,62 грн. заборгованість з виплати заробітної плати позивачу;

- 24037,44 грн. розрахункові при звільненні;

- 305094,40 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- 85958,32 грн. витрати за авансовими звітами про використання коштів.

Також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 37500 грн.

Ухвалою суду від 29.07.2024 позовна заява була залишена без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали (а.с.16-18).

01.08.2024 представник позивача -адвокат Бахмут М.С. через систему «Електронний суд» надав заяву про усунення недоліків (а.с. 26).

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 07.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.30-31).

24.12.2024 представником відповідача подано письмові пояснення, в яких останній вказує на хибність позиції позивача. Так, позивач працювала на посаді головного бухгалтера Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» з 11.04.2022 по 10.04.2024. Але 28.03.2023 фактично припинила виконувати свої посадові обов`язки у зв`язку з врученням підозри про вчинення кримінального правопорушення, застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також з невідомих причин. Зазначене підтверджується табелем обліку робочого часу та фінансовими звітами, на яких повинен стояти підпис головного бухгалтера, але він відсутній, враховуючи вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме п.7 ст.8 Закону, яким передбачено, що головний бухгалтер забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності.

Фактично, працівник був відсутній на робочому місці і не виконував свої посадові обов`язки, тому заробітна плата їй не нараховувалась, враховуючи, що заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст.1 Закону України «Про оплату праці»).

Також, дивним виглядає твердження головного бухгалтера, який згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, що вона начебто працюючи і виконуючи свої посадові обов`язки не володіла інформацією, що вона не обліковується згідно табелю обліку робочого часу, а заробітна плата їй не нараховується.

Щодо розрахунку суми коштів, які належать до виплати, то погодитись можна тільки з частиною наведених сум.

Дійсно за підприємством обліковується заборгованість по заробітній платі, а саме за грудень 2022 у сумі 25439,28 грн. з урахуванням податків та зборів. Також існує заборгованість за компенсацію частини невикористаної відпустки у сумі 24037,44 грн. з урахуванням податків та зборів та 85958,32 грн. згідно поданого авансового звіту за відшкодування понесених витрат.

Додатково, враховуючи, що підприємством було дійсно порушено вимоги ст.47, 116 КЗпП України, а саме не здійснено остаточні розрахунки при звільненні. Тому відповідно до ст. 117 КЗпП України підприємство зобов`язане виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 ця сума становить 161042,23 грн. з урахуванням податків та зборів.

Враховуючи наведене, сума коштів належних до виплати, враховуючи заборгованість та середній заробіток за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців складає 255426,08 грн. без урахування податків та зборів.

Щодо розміру витрат на правничу допомогу, то, враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, зазначена сума, а саме тариф визначений адвокатом у розмірі 2500,00 грн. за одну трудо-годину є однозначно завищеним, невідповідаючим критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, складності справи, враховуючи відсутність необхідності вивчення додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі (а.с.78-79).

Ухвалою суду від 24.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 106-107).

Представник позивача подав суду заяву про проведення судового засідання без його участі та прийняття рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с.131-132).

У судовому засіданні 19.02.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, з обгрунтувань, зазначених у позові та просив задовольнити у повному обсязі. Також вказав, що позивачка дійсно ходила на роботу, проте їй не виплачувалася заробітна плата, оскільки безпосередньо директор підприємства також не отримував заробітну плату у зв`язку з відсутністю коштів. Вказав, що безпосередньо представником відповідача подавалася апеляційна скаргу на рішення Олександрівського районного суду, за яким директор підприємства Малюга стягнув з ДП ДГ «Ставидлянське» заборгованість за невиплачену заробітну плату також при звільненні. Тому, в даному випадку заборгованість не сплачена, проте мотивація при звільненні у проведенні розрахунків була, як зазначено в позовній заяві, про відмову у виплаті заробітної плати за цей період так як її було відсторонено від роботи. Але про відсторонення від роботи позивачці не зазначалося на протязі всього часу. Тому, однією з вимог позову є визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера. Дії особи про те знала вона чи не знала не впливають на незаконність наказу про її відсторонення. Питання виконання чи не виконання позивачкою своїх посадових обов`язків не є предметом позовних вимог. Якщо відповідач був не згоден з виконанням позивачкою своїх посадових обов`язків, він повинен був відповідним чином реагувати. Проте такого реагування матеріали справи не містять.

Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності; позовні вимоги визнав частково з обгрунтувань, зазначених у письмових поясненнях до судових дебатів, що додані до матеріалів справи (а.с. 136-140, 146).

У судовому засіданні 19.02.2025 представник відповідача також вказав, що їх позиція щодо позову зазначена у додаткових письмових поясненнях, наданих до справи. Також погодився з частиною позовних вимог, а саме щодо виплати заробітної плати за грудень 2022 року, з компенсацією за відпустку, відшкодуванням витрат згідно авансових внесків. Не погоджуються з виплатою вимушеного прогулу за період з березня 2023 по квітень 2024. Погоджується, що наказ є дійсно незаконним, але головний бухгалтер в цей момент була фактично відсутня на роботі. В подальшому вона була взята під варту та після звільнення з під варти не виконувала свою роботу. Таким чином, це не є вимушеним прогулом. Погоджується, що з часу звільнення позивачки, у зв`язку з затримкою розрахунку, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з наступного дня після звільнення та не більше як за 6 місяців відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 (провадження №14-623цс18) просив зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є занадто завищеним, враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, № 63566/00Л).

Судом встановлено, що згідно наказу заступника директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» від 11.04.2022 №12/2022-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 », прийнято ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера з 12 квітня 2022. Оплата праці згідно штатного розпису (а.с.10).

Згідно наказу в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» від 29.03.2023 №15/2023-к «Про відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 », у зв`язку з врученням підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України від 28.03.2023 року згідно відкритого кримінального провадження №0000260 від 14.09.2022 року, відсторонити ОСОБА_1 , головного бухгалтера, від виконання посадових обов`язків з 29.03.2023 року до закінчення судового розслідування без збереження заробітної плати. Відомості про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом відсутні (а.с.10 на звороті).

05.04.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до зам. директора ДП «ДГ «Ставидлянське» ІСГС НААН з заявою, в якій просила надати їй інформацію у зв`язку з чим їй не виплачувалась заробітна плата з моменту 29.03.2023 і по сьогоднішній день (а.с.7).

Згідно повідомлення зам. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» №35 від 10.04.2024, заробітна плата ДП «ДГ «Ставидлянське» ІСГС НААН ОСОБА_1 в період з 29.03.2023 і по теперішній час не нараховувалась і не виплачувалась у зв`язку з відстороненням її від посади внутрішнім наказом підприємства №15/2023-к від 29.03.2023 (а.с.6 на звороті).

Наказом заступника директора т.в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» №30-к від 10.04.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 », звільнено ОСОБА_1 головного бухгалтера, 10.04.2024 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України; провести бухгалтерії остаточний розрахунок ОСОБА_1 і виплатити їй компенсацію за 24 календарних дні невикористаної щорічної основої відпустки та 4 календарних дні додаткової відпустки за період роботи з 12.04.2022 по 28.03.2023. Підстава: заява ОСОБА_1 від 10.04.2024 (а.с.8).

Відповідно до довідки «Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» вих. №37 від 10.04.2024, ОСОБА_1 працює/працювала на підприємстві з 12.04.2022 на посаді головного бухгалтера та загальна сума доходу за період з 12.04.2022 по 31.12.2022 за винятком утримань становить 180896,94 грн. (а.с.8 на звороті):

Місяці 2022 рокуНарахований дохідутриманняДо виплати
Квітень17210,663356,0813854,58
Травень25816,005034,1220781,88
Червень25816,005034,1220781,88
Липень25816,005034,1220781,88
Серпень25969,405064,0320905,37
Вересень25969,405064,0320905,37
Жовтень25969,405064,0320905,37
Листопад26070,805083,8120986,99
Грудень26079,035085,4120993,62
---
---
Усього:224716,6943819,75180896,94

Відповідно до довідки «Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» вих. №38 від 10.04.2024, ОСОБА_1 працює/працювала на підприємстві з 12.04.2022 на посаді головного бухгалтера та загальна сума доходу за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 за винятком утримань становить 60455,90 грн. (а.с.9):

Місяці 2023 рокуНарахований дохідутриманняДо виплати
Січень25816,005034,1220781,88
Лютий24834,164842,6619991,50
Березень24450,334767,8119682,52
Квітень---
Травень---
Червень---
Липень---
Серпень---
Вересень---
Жовтень---
Листопад---
Грудень---

Усього:75100,4914644,5960455,90

Відповідно до довідки «Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» вих. №39 від 10.04.2024, ОСОБА_1 працює/працювала на підприємстві з 12.04.2022 по 10.04.2024 на посаді головного бухгалтера та загальна сума доходу за період з 01.01.2024 по 10.04.2024 за винятком утримань становить 19350,14 грн. (а.с.9 на звороті):

Місяці 2024 рокуНарахований дохідутриманняДо виплати
Січень---
Лютий---
Березень---
Квітень24037,444687,3019350,14
---

Усього:24037,444687,3019350,14

Відповідно до довідки «Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» вих. №61 від 06.05.2024, на момент звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера (за наказом №№30-к від 10.04.2024) підприємство має заборгованість перед ОСОБА_1 авансових звітах про використання коштів у сумі 85958,32 грн.:

- авансовий звіт №АО-000222 від 29.11.22 у сумі 650,00 грн. (відрядження);

- авансовий звіт №АО-000216 від 10.11.22 у сумі 719,95 грн. (електроенергія);

- авансовий звіт №АО-000210 від 31.10.22 у сумі 68,00 грн. (продукти харчування);

- авансовий звіт №АО-0000006 від 06.01.23 у сумі 1340,00 грн. (відрядження);

- авансовий звіт №АО-0000008 від 09.01.23 у сумі 3083,64 грн. (бензин);

- авансовий звіт №АО-0000014 від 11.01.23 у сумі 13118,94 грн. (корм тваринам);

- авансовий звіт №АО-0000017 від 20.01.23 у сумі 10760,00 грн. (послуги з ремонту, відрядження);

- авансовий звіт №АО-0000021 від 27.01.23 у сумі 670,00 грн. (відрядження);

- авансовий звіт №АО-0000023 від 30.01.23 у сумі 7523,00 грн. (бензин, канцтовари);

- авансовий звіт №АО-0000024 від 30.01.23 у сумі 43834,34 грн. (електроенергія, канцтовари, ОТП Лізінг, інтернет);

- авансовий звіт №АО-0000028 від 10.02.23 у сумі 2509,60 грн. (бензин, канцтовари, пошта);

- авансовий звіт №АО-0000041 від 07.03.23 у сумі 85,00 грн. (нова пошта);

- авансовий звіт №АО-0000042 від 14.03.23 у сумі 268,00 грн. (нова пошта);

- авансовий звіт №АО-0000048 від 22.03.23 у сумі 1600,42 грн. (бензин, канцтовари) (а.с.6).

Разом з тим, Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 31 грудня 2023, Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2023 рік ДП «ДГ «Ставидлянське» ІСГС НААН подано керівником ОСОБА_2 ; підписи головного бухгалтера в зазначених документах відсутні (а.с.83, 84). Також за підписом керівника подано й Звіт із праці за 1 квартал 2024 (а.с.85-86).

На підтвердження явки та неявки ОСОБА_1 на роботу надано табелі обліку робочого часу за період з другої половини березня 2023 по першу половину квітня 2024 (а.с. 87-100).

Відповідно до довідки «Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» вих. №168 від 16.12.2024, ОСОБА_1 дійсно працювала в ДП «ДГ «Ставидлянське» ІСГС НААН. З 28.03.2023 нарахування заробітної плати ОСОБА_1 припинено, у зв`язку з відсутністю її на робочому місці та невиконанням посадових обов`язків. 10.04.2024 звільнена за угодою сторін без виплати розрахункових коштів. Оскільки в лютому та березні 2024, що предують місяцеві звільнення (квітень 2024), фактично відпрацьовані робочі дні відсутні, для розрахунку взято посадовий оклад в сумі 25816,00 грн. помножено на 2 місяці та поділено на 42 дні (кількість робочих днів за лютий-березень 2024). Відповідно отримано середньоденний заробіток з урахуванням податків та зборів у сумі 1229,33 грн. Для розрахунку відшкодування за вимушені прогули: середньоденний заробіток 1229,33 грн. помножено на 131 день (кількість робочих днів за 6 місяців після звільнення). Отримано суму відшкодування з урахуванням податків та зборів 161042,23 грн. Суми коштів належних до виплати враховуючи заборгованість та середній заробіток за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (з 11.04.2024 по 11.10.2024):

Призначення виплатиПеріодКількість днівНарахування заробітної плати з урахуванням податків та зборів, грн.Сума до виплати, грн.
Заробітна платаГрудень 2022 року22 робочі дні25439,2820478,62
Компенсація відпустки12.04.2022-28.03.202328 календарних дні24037,4419350,14
Відшкодування витрат за авансовими звітами 85958,32
Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців11.04.2024-11.10.2024131 робочий день161042,23129639,00
Всього: 255426,08

Щодо вимог позивачки про визнання протиправним та скасування наказу відповідача про відсторонення обов`язків головного бухгалтера, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України, роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст. 46 КЗпП України (в редакції на час видачі наказу про відсторонення) відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у цій статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 185/676/18 та від 12.08.2021 у справі 755/3373/19.

Згідно наказу в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» від 29.03.2023 №15/2023-к «Про відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 », у зв`язку з врученням підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України від 28.03.2023 року згідно відкритого кримінального провадження №0000260 від 14.09.2022 року, відсторонити ОСОБА_1 , головного бухгалтера, від виконання посадових обов`язків з 29.03.2023 року до закінчення судового розслідування без збереження заробітної плати. Відомості про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом відсутні (а.с.10 на звороті).

Таким чином, у оскаржуваному наказі не зазначено будь-яких підстав для відсторонення позивача від роботи, що передбачені вимогами закону (зокрема, ст. 46 КЗпП України).

Як вбачається з оскаржуваного наказу, відповідач як підставу відсторонення позивачки від посадових обов`язків зазначає вручення підозри у вчиненні злочину. При цьому в оскаржуваному наказі, не зазначені об`єктивні підстави, що дають змогу встановити причинно-послідовний зв`язок між зазначеними подіями та заходом реагування з боку відповідача.

Статтею 131 КПК України передбачено, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, якими, зокрема є відсторонення від посади.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Главою 14 КПК України передбачені положення відсторонення від посади.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 154 КПК України, відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Під час розгляду справи, стороною відповідача не надано належних доказів щодо прийняття відносно позивачки рішення слідчим суддею під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження про застосування відносно неї заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема, й відсторонення від роботи, а також тримання під вартою, про що вказував представник відповідача у судовому засіданні.

Вручення позивачці підозри у вчиненні злочину (що не підтверджено належними доказами) не є належною підставою для відсторонення її від виконання посадових обов`язків.

Також суду не надано доказів порушення позивачкою вимог трудового законодавства, що можуть бути підставою для відсторонення від роботи, що передбачені ст. 46 КЗпП України.

Здійснюючи відсторонення позивачки від роботи відповідач діяв поза межами наданих йому повноважень та не у спосіб, що передбачений законом.

Отже, прийняттям оскаржуваного наказу були порушені трудові права позивачки, а тому наявні правові підстави для визнання його незаконним та скасування.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з відстороненням її від роботи за період з 19.03.2023 по 10.04.2024, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у справі №712/3841/17 від 21 серпня 2019 року, якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

При цьому, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №552/3404/17 зазначено, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати та відповідно отримувати заробітну плату.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 року у справі № 815/5976/14 зазначив, що виплата за вимушений прогул є заробітною платою, тому вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.2, 5, 8 Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На необхідність врахування цих обставин вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 641/5616/20.

Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку (ст. 235 КЗпП України) без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 (а.с. 9) за лютий-березень 2023 заробітна плата позивача за 2 місяці до відсторонення становила 49284,49 грн. (лютий 2023 24834,16 грн., березень 2023 24450,33 грн.).

Таким чином, розрахунок середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу слід розраховувати згідно з положеннями Порядку № 100, а саме шляхом визначення суми двох місяців, що передували відстороненню, поділену на кількість робочих днів (24834,16 грн. + 24450,33 грн.) : 40 = 1232,11 грн.

Судом встановлено, що відсторонення від роботи тривало з 29.03.2023 до 10.04.2024 (день звільнення).

Суд враховує, що відповідно до ч.6 ст.6 Закону України № 2136-IX від 15.03.2022 « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст.73 КЗпП України (щодо встановлення святкових і неробочих днів).

Таким чином, кількість робочих днів з 29.03.2023 становить 3 днів, у квітні 2023 - 20 днів, у травні 2023 - 23 дні, у червні 2023 22 дні; у липні 2023 21 день, у серпні 2023 23 дні, у вересні 2023 21 день, у жовтні 2023 22 дні, у листопаді 2023 22 дні, у грудні 2023 21 день, у січні 2024 23 дні, у лютому 2024 21 день, у березні 2024 21 день, по 10.04.2024 10 днів.

Тобто, загальна кількість робочих днів за період з 29.03.2023 по 10.04.2024 становить 273 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.03.2023 по 10.04.2024 (день звільнення позивача), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 336366,03 грн. (1232,11 грн. середній заробіток х 273 робочих дні вимушеного прогулу).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З огляду на викладене та з урахуванням положень п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, оскільки судом встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на користь позивача вказаний заробіток у сумі 336366,03 грн. (з урахуванням проведених судом розрахунків) з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог позивачки про стягнення невиплаченої заробітної плати, розрахункових при звільненні та витрат за авансовими звітами про використання коштів, суд зазначає наступне.

Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.

Так, згідно ст.43 Конституції України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

В силу вимог ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Судом встановлено, що позивачка була звільнена з 10.04.2024. Проте роботодавцем в день звільнення не проведено розрахунок з позивачкою та наявна заборгованість з заробітної плати за грудень 2022 у розмірі 20478,62 грн., а також 19350,14 грн. розрахункових при звільненні (компенсація відпустки) та 85958,32 грн. витрат за авансовими звітами про використання коштів, а всього у сумі 125787, 08 грн., що підтверджується довідками відповідача (а.с. 6, 8, 9, 101) та свідчить про порушення відповідачем строків їх виплати позивачці, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Дані довідки є належними та допустимими доказами, що підтверджують дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачкою.

Отже, суд вважає, що права та інтереси позивачки були порушені відповідачем, у зв`язку із чим вони підлягають захисту судом шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки вищевказаних сум заборгованості.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність допустити до негайного виконання рішення суду у частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що судом вимога позивача про стягненння заборгованості по заробітній платі задоволена, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1257,87 грн. (1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Окрім того позивачем заявлено вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи і про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, та за дані вимоги, відповідно до ухвали суду від 29.07.2024, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 986,40 грн. та у розмірі 2484,69 грн. (а.с. 28, 29). Позовні вимоги в цій частині задоволені. Отже, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Зважаючи на викладене, на підставі ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1257,87 грн. за вимогу про стягнення заробітної плати, та на користь позивача за вимогами про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 3471,09 грн.

Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 2-5 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (в тому числі витрати на правову допомогу) покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися . Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У розглядуваній справі у позовній заяві про стягнення грошових сум заборгованості при звільненні, у відповідності до п.9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, наведено попередній (орієнтовний) розмір судових витрат на правничу допомогу у сумі 37500 грн. (а.с.1-5).

Як вбачається з матеріалів справи, представником інтересів позивачки ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 29.03.2024 та ордеру серія АР №1093696 від 29.03.2024 є адвокат Бахмут М.С. (а.с. 5 на звороті, 11).

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача - адвокатом Бахмутом М.С. подано позовну заяву на 9-ти аркушах з додатками (а.с.1-13).

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу представником позивача - адвокатом Бахмутом М.С. було долучено Акт виконаних робіт на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги (а.с.12).

За умовами Договору про надання правової допомоги від 29.03.2024, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Бахмут М.С. (Адвокат) (а.с.11):

- п.1.1 адвокат за дорученням Клієнта зобов`язуэться надати правову допомогу по захисту та представництву в обсягах, порядку та на умовах, обумовлених цим Договором, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар за дії по наданню правової допомоги, а також фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього Договору;

- п.2.1 Адвокат надає Клієнту види правової допомоги з захисту та представництву його прав та законних інтересів в кримінальному, адміністративному та цивільному процесах, відповідно до положень процесуального законодавства України, а також Адвокат здійснює представництво інтересів Клієнта в усіх органах, організаціях, установах, підприємствах, незалежно від форми власності, з питань виконання доручень Клієнта;

- п.2.2 при наданні правової допомоги Адвокат діє, в залежності від провадження, як захисник або представник Клієнта, з усіма правами та обов`язками, передбаченими чинним законодавством;

- п.3.1.4 оплатити послуги Адвоката в порядку і в розмірах, встановлених в Додатку №1 до цього Договору;

- п.3.1.5 авансувати вартість усіх необхідних витрат Адвоката по справі. Склад та обсяг необхідних витрат окремо погоджується Сторонами і зазначаються в Додатку №1 до цього Договору;

- п.5.1 - за здійснення захисту Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі, обумовленому в акті виконаних робіт;

- п.5.2 гонорар сплачується Клієнтом виключно в грошовій формі;

- п.6.2 до витрат у справі відносяться: доставка Адвоката до місця провадження справи; витрати на копіювальну техніку, а також інші необхідні витрати.

На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу було надано Акт виконаних робіт від 03.07.2027 за договором від 29.03.2024 про надання правової допомоги (а.с. 12), з якого вбачається, що вартість послуг адвоката розраховується трудо-годинами; мінімальна розрахункова одиниця одна трудо-година; вартість однієї трудо-години виконавця 2500,00 грн. Адвокат, під час надання правової допомоги та інформаційно-консультаційних послуг в період з 29.03.2024 по 03.07.2024 надав наступні послуги: надання консультацій та вивчення обставин з приводу невиплати заробітної плати Клієнту за основним місцем роботи за період 2022-2024 роки витрачено 3 трудо-години; опрацювання документів, наданих Клієнтом, з приводу трудового спору, щодо невиплати заробітної плати за основним місцем роботи за період 2022-2024 роки витрачено 2 трудо-години; опрацювання документів, наданих Клієнтом, з приводу трудового спору, щодо відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 витрачено 3 трудо-години; опрацювання документів, наданих Клієнтом, з приводу трудового спору, щодо невідшкодування витрат за авансовими звітами за основним місцем роботи під час звільнення витрачено 2 трудо-години; складання позовної заяви з приводу трудового спору, щодо незаконного відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 , стягнення коштів за час вимушеного прогулу, не здійснення остаточних розрахунків у день звільнення витрачено 5 трудо-годин. Адвокатом витрачено 15 трудо-годин. Вартість правових послуг, наданих Адвокатом Клієнту склала: 15х2500,00=37500,00 грн. Послуги були надані Адвокатом належним чином, без зауважень з боку Клієнта; послуги були прийняті Клієнтом; у клієнта відсутні претензії до виконавця щодо наданих послуг.

Представник відповідача у своїх письмових поясненнях до судових дебатів (а.с.136-140) вказав, що зазначена сума, а саме тариф визначений адвокатом у розмірі 2500 грн. за одну трудо-годину є однозначно завищеним, невідповідаючим критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, складності справи, враховуючи відсутність необхідності вивчення додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що зазначений представником позивача - адвокатом Бахмут М.С. розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 37500,00 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Суд вважає, що розмір послуг щодо аналізу документів поданих клієнтом для подання позову є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність зазначених витрат.

Суд враховує заперечення представника відповідача, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та завищеними та враховує, що фактично невиплачену заробітну плату стягує головний бухгалтер підприємства, яка, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.10.2024 у справі № 824/33/24 провадження № 61-9159ав24.

Таким чином, беручи до уваги заперечення представника відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачці у справі, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, суд приходить до висновку про доведеність понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн., які відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» провизнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення грошових сум заборгованості при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ №15/2023-к від 29.03.2023 Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» «Про відсторонення від виконання обов`язків головного бухгалтера ОСОБА_1 ».

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 20478 (двадцять тисяч чотириста сімдесят вісім) гривень 62 (шістдесят дві) копійки, 19350 (дев`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 14 (чотирнадцять) копійок розрахункових при звільненні, 85958 (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 32 (тридцять дві) копійки витрат за авансовими звітами про використання коштів, а всього у сумі 125787 (сто двадцять п`ять сімсот вісімдесят сім) гривень 08 (вісім) копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 336366 триста тридцять шість тисяч триста шістдесят шість) гривень 03 (три) копійки з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3471 (три тисячі чотириста сімдесят одна) гривня 09 (дев`ять) копійок та 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь держави судовий збір в сумі 1257,87 грн.

Рішення суду у частині стягнення з Державного підприємства «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства Степу Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 заробітної плати та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 03.04.2025.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 )

Представник позивача: адвокат Бахмут Михайло Сергійович (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ордер серії АР №1093696 від 29.03.2024)

Представник позивача: адвокат Чалаплюк Сергій Вікторович (адреса: АДРЕСА_3 , ордер серія АР №1216070 від 10.02.2025, РНОКПП - НОМЕР_3 ).

Відповідач: Державне підприємство «Дослідне господарство «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України» (місцезнаходження: 27332, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Ставидла, вул. Центральна, 18, код ЄДРПОУ 31373027)

Представник відповідача: Шевченко Костянтин Валерійович (місце знаходження: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , довіреність від 31.10.2024, ордер серія АА №1505883 від 10.11.2024).

Суддя: І.В. Максимович