Дата документу 03.04.2025 Справа № 337/5772/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/5772/24 Пр. № 22-ц/807/557/25Головуючий у 1 інстанції: Сидорова М.В. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2024 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-17), в якому просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка від суми не сплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 01.01.2023 року до 24.10.2024 року в сумі 26914,25 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 30.12.2005, який розірвано 27.10.2009. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.10.2017 з ОСОБА_4 на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 900,00,00 грн. щомісячно, починаючи з 18.07.2017 та до досягнення дитиною повноліття. Відповідач належним чином не сплачував аліменти, у зв`язку з чим має заборгованість по аліментам у розмірі 27580,00 грн. При цьому, відповідач був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення аліментів, оскільки був присутній під час проведення судового засідання, частково визнавав позовні вимоги, з нього певний час стягувались аліменти у примусовому порядку коли він працював офіційно. Ніяких дій, направлених на погашення заборгованості по аліментам, ОСОБА_1 тривалий час не вчиняє, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сидорову М.В. (а.с.18). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.22) відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2024 року (а.с.89-92) позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.01.2023 по 24.10.2024 в розмірі 26914,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с.100-112) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку 22.01.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с.113). Ухвалою апеляційного суду від 23.01.2025 року (а.с.114) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 04.02.2025 року (а.с.117). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 05.02.2025 року (а.с.118), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.119).

Оскільки, відповідно до ст. 274 ч. 4 п. 1 ЦПК України в редакції ЗУ від 19.06.2024 року № 3831-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про … стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У період з 17.02.2025 року по 03.03.2025 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с.123).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 2, 4 - 5, 12 -13, 76-82, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.12.2005, який розірвано 27.10.2009 року (а.с.10-11).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Також судом першої інстанції правильно встановлено та не оспорюється сторонами (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), що з 17.12.2017 на примусовому виконанні у державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист №2/337/1240/17, виданий 13.10.2017 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 900,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.16).

Згідно з розрахунком державного виконавця Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Гришунова Д.В. від 20.08.2024, заборгованість відповідача ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина за період з 01.01.2023 по 17.08.2024 становить 27580,00 грн. (а.с.17).

На даний час позивачка вимагає стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за вказаний період, яка станом на 24.10.2024 становить 26914,25 грн. (а.с.6).

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 щонайменше з 3 кварталу 2023 року офіційно не працевлаштований, його дохід за період з 3-го кварталу 2023 року по 02 квартал 2024 року (включно) становив 199,84 грн. (у січні 2024 року отримав 199,84 грн. як додаткове благо від АТ «Універсал Банк»), він має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим проходив медичні обстеження, зокрема: 02.10.2024 КТ поперекового відділу хребта, 07.10.2024 відеоезофагогастродуоденоскопію, 10.10.2024 дуплексне сканування, 09.10.2024 та 15.10.2024 огляд невропатолога. (а.с.37-44).

Крім того встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з інформацією, яка міститься у довідці директора ТОВ «Житлова компанія Синергія Сервіс» №255 від 03.10.2024, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.50).

ОСОБА_6 є пенсіонеркою за віком, що підтверджується копією її пенсійного посвідчення, яке видане УПФУ у 2008 році, тобто отримує пенсію (а.с.46); у період з січня 2024 по 25.03.2024 була працевлаштована, отримувала заробітну плату від ТОВ «ЖКСС», розмір якої становив від 7100 грн. до 9635,52 на місяць; має захворювання - церебральний атеросклероз ІІ, артеріальна гіпертензія ІІ, що підтверджується довідкою лікаря від 10.09.2024 року (а.с.51-54).

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі.

Так, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати простроченого боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 14.12.2020 у справі №661/905/19 вказано на те, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто в сімейному законодавстві діє презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, яка є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України. Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що спростувати цю презумпцію повинен у цій справі платник аліментів, в даному випадку відповідач ОСОБА_1 .

У цій справі суд першої інстанції правильно вважав встановленим та доведеним факт виникнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітнього сина з вини відповідача ОСОБА_1 .

Оскільки, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , достовірно знаючи про наявність відповідного рішення суду, розмір аліментів, що підлягають сплаті, в період з 01.01.2023 по 17.08.2024 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , платив нерегулярно, не в повному розмірі, чим допустив утворення заборгованості, яка за цей період склала 27580,00 грн.

При цьому, судом першої інстанції, також правильно було встановлено, що саме належних, допустимих доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів того, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, стороною відповідача, відповідно до вимог ст.12, 13, 81 ЦПК України, суду першої інстанції у цій справі не було надано і тому позовні вимоги в цій частині не спростовано.

В той же час, факт виникнення заборгованості та її розмір підтверджується розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем 20.08.2024 року (а.с.17). Сторона відповідача, у відзиві, власне, не заперечує факту прострочення сплати аліментів та наявності заборгованості.

Обчислений державним виконавцем розмір заборгованості по аліментам сторонами не оспорений, доказів, які б спростували розмір цієї заборгованості, стороною відповідача суду першої інстанції у цій справі не було надано, тому такий розрахунок суд першої інстанції правильно вважав вірним, належним та обґрунтованим і правильно прийняв його до уваги при ухваленні вказаного рішення.

Доводи сторони відповідача, що заборгованість по аліментам виникла не з вини відповідача, оскільки він має ряд хронічних захворювань і, як наслідок, не мав змоги працювати та своєчасно сплачувати аліменти, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими та такими, що належними та допустимим доказами у цій справі не підтверджені.

Так, надані медичні обстеження та дослідження відповідача, не підтверджують його неможливість своєчасно сплачувати аліменти з 01.01.2023 до повноліття сина. Усі медичні обстеження відносно відповідача, згідно з наданими ним копіями медичних документів, відбулись у жовтні 2024 року, тобто після досягнення сином ОСОБА_5 , на утримання якого відповідач повинен був сплачувати аліменти, повноліття.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідачем не доведено, що наявні у нього хвороби свідчать про суттєві втрати здоров`я, призвели до істотних обмежень у його життєдіяльності та, зокрема, можливості здійснювати трудову діяльність. Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що висновку МСЕК по те, що у зв`язку з захворюванням відповідач визнаний непрацездатним та/або потребує стороннього догляду, матеріали справи не містять. Наявність захворювань у відповідача, самі по собі не можуть свідчити про неможливість працевлаштування та отримання певного доходу, зважаючи на обов`язок батька утримувати своїх неповнолітніх дітей. Посилання на те, що відповідач ОСОБА_1 має діагноз церебральний атеросклероз ІІ, артеріальна гіпертензія ІІ взагалі є безпідставними, оскільки довідкою лікаря від 10.09.2024 такий діагноз встановлений не відповідачу, а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.38). Отже, судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що відповідачем у цій справі не доведено, що заборгованість за аліментами сформувалась саме через його хворобу.

Факт того, що відповідач офіційно не був працевлаштований, не впливає на обов`язок виконання рішення суду та утримання ним власної неповнолітньої дитини.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що з позовом про зменшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною матеріального або сімейного стану, як це передбачено ст. 192 СК України, відповідач до суду не звертався. Жодних заходів для зменшення розміру заборгованості він не приймав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно також вважав недоведеними доводи відповідача про відсутність його вини в утворенні заборгованості по аліментам з огляду на те, що на його утриманні знаходиться непрацездатна матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки, дійсно, ст.51 Конституції України, ст.202 СК України передбачають обов`язок повнолітніх доньки чи сина піклуватися про своїх непрацездатних батьків, утримувати їх, якщо вони потребують матеріальної допомоги. При цьому суду першої інстанції не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що мати відповідача мала/має такий дохід, який не забезпечує її потреби, в т.ч. пов`язані з лікуванням, тобто що вона потребує матеріальної допомоги і що відповідач дійсно надає матері таку допомогу. Надані відповідачем копія пенсійного посвідчення ОСОБА_6 , свідчить про те, що вона є пенсіонером за віком з 2008 року (а.с.46), а з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 02.10.2024 (а.с.54) вбачається, що у 2024 році ОСОБА_6 працювала, мала дохід у вигляді заробітної плати, звільнена 25.03.2024. Відомості про розмір її пенсії в матеріалах справи відсутні. Надані відповідачем медичні документи також не дають суду першої інстанції підстав для висновку про наявність у матері відповідача таких хронічних захворювань, які потребують стороннього догляду. Крім того твердження сторони відповідача на те, що на його утриманні фактично знаходиться його мати не є підставою для невиконання свого обов`язку щодо своєчасної сплати аліментів на неповнолітню дитину.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив у цій справі, що доводи сторони відповідача про те, що скрутний матеріальний стан відповідача через відсутність працевлаштування та незадовільний стан його здоров`я, а також перебування на його утримання матері непрацездатного віку, позбавили його можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд першої інстанції також правильно звернув увагу на те, що платник аліментів повинен довести, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів, що його матеріальний або сімейний стан унеможливлював сплату ним аліментів на утримання сина. Таким чином, встановивши факт заборгованості по аліментам та наявність вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, суд першої інстанції у цій справі дійшов правильного висновку про наявність у позивачки права на стягнення з відповідача неустойки (пені) на підставі ст.196 СК України.

При визначенні розміру пені суд першої інстанції правильно виходив з того, що за вимогами ч.1 ст.196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Максимальний розмір неустойки за прострочення сплати аліментів не може перевищувати 100 відсотків заборгованості. Тобто за змістом вказаної статті, з урахуванням того, що аліменти повинні сплачуватись щомісячно, неустойка нараховується на щомісячну заборгованість від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення по день добровільного погашення боргу або на момент постановлення судового рішення. Враховуючи вказане, суд першої інстанції правильно вважав, що наданий позивачкою розрахунок пені (а.с.6) є вірним, складеним відповідно до вказаних вимог законодавства, цей розрахунок відповідачем не спростований, тому суд першої інстанції правильно прийняв його за основу при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі. Підстав для зменшення судом розміру неустойки (пені) суд першої інстанції правильно не вбачав, оскільки відповідачем не надано належних та достатніх доказів щодо наявності у нього обставин, які є підставою для можливого зменшення розміру неустойки. При цьому, з урахуванням того, що інтереси дитини повинні переважати над інтересами батьків, суд першої інстанції, правильно беручи до уваги обмеження щодо граничного розміру пені, встановлене ч. 1 ст. 196 СК України, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки, у зв`язку з чим до стягнення підлягає пеня у повному розмірі, яка є меншою ніж сума заборгованості за відповідний період, нарахованої державним виконавцем.

Судом першої інстанції також було правильно зазначено, що не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на ст. 258 ЦК України, у якій встановлено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки, оскільки за приписами ст.20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72 (Застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), частиною другою статті 129 (Спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини), частиною третьою статті 138 (Право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка), частиною третьою статті 139 СК України (Спір про материнство).

У цій справі суд першої інстанції правильно встановив, що вимога про стягнення пені - це вимога, яка пред`являється відповідно до норм саме Сімейного кодексу України, що свідчить про те, що на зазначені правовідносини поширюється дія ст. 20 СК України, яка прямо встановлює винятки, за яких позовна давність застосовується в порядку, який визначено Цивільним кодексом України, якщо інше не передбачено Сімейним Кодексом України (ч.2 ст.20 СК України). Таким чином, для застосування норм Цивільного кодексу України, які регламентують строки та порядок застосування позовної давності, правовідносини повинні підпадати під винятки, які визначені ч.1 ст.20 СК України. Правовідносини, регламентовані ст.196 СК України (Відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину), не підпадають під винятки, які прямо зазначені у ч.1 ст.20 СК України, тому позовна давність до них не може бути застосована.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період 01.01.2023 по 17.08.2024, яка станом на 24.10.2024 становить 26914,25 грн.

На підставі викладеного, позов ОСОБА_2 судом першої інстанції правильно було задоволено у цій справі повністю.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 7 ч. 8 Сімейного кодексу України (Загальні засади регулювання сімейних відносин) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини…

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для …громадян і підлягають виконанню…Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ч. ч. 1,2 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів суду першої інстанції у спростування позову позивача у цій справі.

Також, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Індивідуальні відомості ПФУ про застраховану особу відповідача ОСОБА_1 за період з 2004 року по 2022 рік (а.с.106-108) вперше додані відповідачем лише до апеляційної скарги апеляційному суду у цій справі, не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі. Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може надавати оцінку (переглядати по суті) докази у цій справі, які суд першої інстанції у цій справі не досліджував (не розглядав), так як відповідач ОСОБА_1 не надавав їх суду першої інстанції для долучення до матеріалів цієї справи на свій власний розсуд, тобто без поважних причин. За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, при вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем апеляційному суду не надані докази того, що відповідач не мав об`єктивної можливості надати такі докази суду першої інстанції у цій справі з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розміром цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України в разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2024 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова апеляційним судом складений 03.04.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.