КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/347/25
Провадження № 2/947/1102/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

позивача ОСОБА_1

представник позивача Поліщук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

02.01.2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Поліщук Анастасію Володимирівну звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить виселити відповідача із квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на праві приватної власності належить позивачці ОСОБА_1

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що сторони з 03.09.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2022 року.

Від вказаного шлюбу народилися ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом із позивачкою.

Позивачка вказує, що на підставі договору купівлі-продажу ННВ 397683 від 04.04.2018 року вона набула право власності на 678/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м.

Відповідно договору купівлі-продажу НРР 508971 від 27.01.2022 року ОСОБА_1 набула право власності на 322/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м.

Таким чином, позивачка вказує, що вона на даний час є єдиним повним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено у позовній заяві, у період з 04.04.2018 року по 27.01.2022 року подружжя з дітьми проживало в комунальній квартирі, де ОСОБА_1 була власником 2-х кімнат. Відповідач систематично сварився з сусідами, які зверталися до правоохоронних органів з заявами задля вжиття заходів до ОСОБА_2 .

Позивачка зазначає, що після покупки нею кімнати, яка належала сусідам, 27.01.2024 року відповідач агресивну поведінку не припинив, а почав ще дужче застосовувати психологічний, моральний тиск та приниження відносно дітей.

Відносно ОСОБА_1 відповідач крім психологічного, морального тиску та приниження застосовував погрози фізичної розправи.

Позивачка вирішила розлучитися з чоловіком сподіваючись на те що розлучення вплине на чоловіка та припинить його агресивну поведінку, але розлучення лише погіршило ситуацію.

ОСОБА_2 не допомагав і зараз не допомагає виплачувати борг, який був взятий ОСОБА_1 для викупу кімнати.

При цьому, позивачка зазначає, що ОСОБА_2 перешкоджав їй потрапити до квартири, погрожував фізичною розправою, застосовував фізичне насилля, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів.

Крім того, була змушена орендувати квартиру задля своєї безпеки та безпеки дітей.

Позивачка заначає, що у зв`язку із нелегким фінансовим станом вона бажає продовжити проживання в квартирі власницею, якої вона є.

Також, позивачка зазначає, що через скрутне матеріальне становище не зможе довгий час сплачувати кошти за оренду житла, тож буде вимушена повернутися проживати за місцем своєї реєстрації до квартири, власницею якої вона є.

З боку відповідача щодо позивачки та дітей має місце порушення правил співжиття, випадки фізичного та психологічного насильства, створення небезпечних для фізичного здоров`я та психоемоційного стану умов для малолітніх дітей, що в сукупності унеможливлює їхнє проживання в одному помешканні.

Поведінка відповідача в сім`ї є деструктивною, він застосовує до матері дітей фізичне насильство, образи, лайку, що в цілому створює як фізичну загрозу її життю та здоров`ю, так і згубно впливає на формування у дітей моделі адекватної поведінки особи в сім`ї та завдає суттєвого психологічного впливу на особистість дітей.

Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виселитися з її квартири. Однак, відповідач агресивно реагує на такі пропозиції, погрожує фізичною розправою і добровільно виселятися відмовляється.

Між позивачем та відповідачем не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вказаною належною позивачці квартирою, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому законом порядку не реєструвався.

Фактичне проживання відповідача у вказаному об`єкті нерухомості позбавляє позивачку можливості користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які разом з нею ведуть спільне господарство.

Відповідач чинить безумовні перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні нею своїм майном, порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Іншого власного житла позивачка не має.

На підставі викладеного, оцінюючи баланс конкуруючих приватних інтересів сторін спору, позивачка вважає доцільним звернутися до суду за захистом своїх порушених прав і просить суд усунути їй перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення її колишнього чоловіка ОСОБА_2 з указаної квартири, без надання йому іншого жилого приміщення.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

16.01.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить позовні вимоги залишити без задоволення, зазначив, що позовні вимоги необґрунтовані, не підтверджені жодними доказами.

Зазначив, що в період шлюбу подружжям було придбано нерухоме майно, а саме: у відповідності до договору купівлі-продажу від 04 квітня 2018 року було придбано у власність 678/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 . Вищезазначена квартира складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв.м та житловою площею 42,3 кв.м. Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 149 752 грн. Право власності було оформлено на позивачку по справі, а відповідач по справі надавав згоду на придбання об`єкта нерухомості. Правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М. та внесено інформацію про право власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 25583715).

Також, у відповідності до договору купівлі-продажу від 27 січня 2022 року було придбано у власність 322/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 . Вищезазначена квартира складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв. м та житловою площею 42,3 кв.м. Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 219 089, 70 грн. Право власності було оформлено на позивачку по справі, а відповідач по справі надавав згоду на придбання об`єкта нерухомості. Правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М. та внесено інформацію про право власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 46373471).

678/1000 та 322/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 було придбано на грошові кошти подружжя та використовувались задля мешкання родини. Як позивач по справі, так і відповідач по справі вносили рівні внески у придбання спірної квартири. Відповідач зазначає, що він працював за цивільно-правовими угодами та певний час був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності. Також позивачка працювала у дошкільній дитячій установі та у Южноукраїнському національному педагогічному університеті ім. К.Д. Ушинського. Разом подружжя вело господарство, виховувало дітей, накопичувано грошові кошти для ремонту та придбання другої частини спірної квартири.

В подальшому частки квартири під АДРЕСА_2 були об`єднані, в квартирі було проведено ремонтні роботи та сторони як подружжя разом з дітьми мешкали у вищезазначеної квартирі.

Відповідач зазначає, що у літку 2022 року позивачка по справі вирішила розлучитись та з того часу перебуває у шлюбних відносинах з іншим чоловіком. Починаючи з осені 2022 року позивачка, розуміючи, що квартира під АДРЕСА_2 була придбана у шлюбі за грошові кошти подружжя, те що ОСОБА_2 має право на частку зазначеної квартири намагається будь яким чином змусити ОСОБА_2 відмовитись від свого права.

Зазначає, що з його боку ніколи не допускалось будь яке насильство відносно колишньої дружини або дітей.

При цьому, позивачка по справі вже зверталась до Київського районного суду з позовною заявою щодо видачі обмежувального припису. Справа (№ 947/3554/24) розглядалась головуючим суддею Куриленко О.М. та в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Тому відповідач по справі вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення не підлягають задоволенню.

В підготовчому засіданні 10.02.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 17.03.2025 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

В судове засідання 17.03.2025 року відповідач не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 30.09.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області, було зареєстровано шлюб, ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 та відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 квітня 2018 року було придбано у власність 678/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 . Вищезазначена квартира складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв.м та житловою площею 42,3 кв.м. Право власності було оформлено на ОСОБА_1 . Правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М. та внесено інформацію про право власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 25583715).

Згідно договору купівлі-продажу від 27 січня 2022 року було придбано у власність 322/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 . Вищезазначена квартира складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 58,0 кв. м та житловою площею 42,3 кв.м. Право власності було оформлено на ОСОБА_1 . Правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М. та внесено інформацію про право власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 46373471).

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєсрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області, актовий запис №326 від 30.09.2011 року.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №С4-237352-ф/о за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ст. 156 ЖК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Щодо виселення, то ст. 157 ЖК Української РСР встановлює, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Згідно зі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається, що 678/1000 та 322/1000 часток квартири під АДРЕСА_2 , було придбано сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом права їх спільної сумісної власності, суд не вправі обмежити право на проживання відповідача ОСОБА_2 , у квартирі, в якій він правомірно набув право на проживання.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України, в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії, заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Твердження позивача про вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними доказами, окрім заяв позивачки адресованих начальнику відділу поліції №4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області від 02.09.2024 року, 21.10.2024 року та 16.12.2024 року, та відповідей начальника відділу поліції №4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області про результати розгляду матеріалів, відповідно до яких не представилося можливим встановити місцезнаходження ОСОБА_2 .

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Куриленко О.М.) від 11.11.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Відомості про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення щодо позивача неправомірних дій відсутні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Зважаючи на те, що відповідач протягом досить тривалого часу проживає у спірній квартирі, яка до того ж, відповідно до ст.60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та є предметом спору по цивільній справі №947/2857/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Київського районом суду м. Одеси, а тому наступне виселення відповідача з спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та призведе до порушення його прав.

Твердження позивача, що відповідач чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, не підтверджені належними та допустимими доказами.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

У зв`язку із перебуванням судді Петренка В.С. у відпустці, повний текст рішення складено 01.04.2025 року.

Суддя В. С. Петренко