УХВАЛА

20 березня 2025 року

м. Київ

справа № 345/634/24

провадження № 61-2342 ск 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року, додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 січня 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. В січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом у якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію у розмірі 166 025,00 грн, що становить 1/2 вартості автомобіля, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на легковий автомобіль SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

1.1. Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначала, що між нею та відповідачем 21 квітня 2012 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

1.2. Калуський міськрайонний суд рішенням від 19 січня 2024 року у справі № 345/6006/23 розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 квітня 2012 року. Спільного сина ОСОБА_3 залишено на вихованні матері.

1.3. У період зареєстрованого шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40.9 кв. м. та легковий автомобіль SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 . Дата реєстрації права власності 14 березня 2020 року.

1.4. Як стало відомо позивачці, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 04 листопада 2023 року відповідачем було відчужено їх спільний автомобіль на користь матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Таке відчуження відбулося без згоди позивачки, всупереч її інтересам та інтересам їх малолітнього сина. Вказувала на те, що таке переоформлення права власності на автомобіль з ОСОБА_1 на ОСОБА_4 відбулося з метою подальшого його перепродажу, без врахування інтересів позивача та з метою приховання від неї компенсації 1/2 вартості такого автомобіля. Про намір продати їх спільний автомобіль та привласнити собі усі кошти, свідчать скріншоти із сайту АвтоРІА, де у січні 2024 року виставлено на продаж автомобіль SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 за ціною - 9 050,00 доларів США. Крім цього, ОСОБА_1 не визнає за ОСОБА_2 права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що позбавляє останню можливості користування таким майном, що, в свою чергу, порушує права позивачки.

2. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області заочним рішенням від 17 червня 2024 року позов задовольнив. Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на майно - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9 м. кв. Стягнув з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 вартості спільного майна подружжя - автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 166 025,00 грн. Вирішив питання судових витрат.

3. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 07 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 17 червня 2024 року задовольнив. Скасував заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2024 року та постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

4. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 28 листопада 2024 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на майно - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,9 м. кв. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію 1/2 вартості спільного майна подружжя - автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 166 025,00 грн. Вирішив питання судових витрат.

5. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області додатковим рішенням від 16 грудня 2024 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

6. Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 21 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року - без змін.

7. Івано-Франківський апеляційний суд додатковою постановою від 11 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 грн.

8. В лютому 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року, додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 січня 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

9. ОСОБА_1 зазначає про те, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення прийняті в результаті неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

10. На обґрунтування доводів касаційної скарги заявник, повторюючи доводи апеляційної скарги, зазначає про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи.

10.1. Так заявник стверджує, що подружжя ще у січні 2023 року прийняло спільне рішення про продаж автомобіля, оскільки користуватися ним відповідач вже не міг внаслідок стану здоров`я. Саме позивачка формувала та подавала оголошення про продаж авто через мережу інтернет від імені титульного власника - її чоловіка. Причиною прийняття такого рішення була тривала сукупність негативних обставин, які поставили сім`ю в крутне матеріальне становище. Позивачці була відома та обставина того, що автомобіль придбано матір`ю відповідача.

10.2. Звертає увагу суду, що в позовній заяві позивачка не зазначає, як саме їй стало відомо про відчуження спірного авто. Вважає, долучені скріншоти переписки із застосунку вайбер суд має оцінювати критично, оскільки всі вони містять одну дату переписки і всі три сторінки пронумеровані однаково, а зміст самого документу не захищений від внесення правок і викривлення.

10.3. Судом не враховано, що сторони спільно прийняли рішення відчужити спірний автомобіль, договір був укладений відповідачем в інтересах сім`ї, а одержані за договором кошти були використані на потреби сім`ї, тобто майно, яке було придбане у шлюбі та наявне на момент його розірвання складалося лише з квартири АДРЕСА_1 .

10.4. Заявник зазначає, що позивачка не зверталася до суду із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, що передбачено статтею 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а тому та обставина, що вона не надавала письмової згоди на відчуження авто не має значення для справи.

10.5. Також заявник вказує на те, що майно придбане у шлюбі складається з квартири АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 спірної квартири в порядку поділу спільного майна, вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги про поділ спільного майна подружжя позивачка не заявляла. Позивачка є співвласником спірної квартири у розмірі 1/2 і відповідач цього не заперечує. Суду не надано доказів, що вона у будь-який спосіб зверталася до відповідача з метою поділити спільне майно, тому вимога визнати за позивачкою право власності на 1/2 спільної квартири є передчасною, оскільки будь-яке її право відповідачем не порушено.

10.6. Враховуючи викладене заявник додатково вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 23 вересня 2021 року у справі № 910/17662/19, від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17, від 08 червня 2022 року у справі № 910/9397/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 25 червня 2019 року у справі № 922/1500/18, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 918/150/19, від 26 січня 2022 року у справі № 921/787/20, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3870/21, від 13 вересня 2022 року у справі № 918/1222/21, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20.

11. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

12. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

13. Також статтю 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

14. Частинами першою та третьою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

15. Статтею 369 ЦК України також встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

16. Крім цього частиною другою статті 372 ЦК України унормовано, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

17. Аналогічна правова норма закріплена і у частині першій статті 70 СК України.

18. Так, за змістом частини першої статті 1 СК України цей Кодекс визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

19. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

20. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

21. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

22. За приписами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

23. Таким чином стаття 65 СК України чітко передбачає при укладенні одним із подружжя договору стосовно цінного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, обов`язкове отримання згоди на укладення такого договору другим з подружжя, яка має бути надана письмово, зокрема, в момент вчинення правочину.

24. У частині третій статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

25. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

26. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

27. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

28. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

29. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

30. Частиною першою статті 89 ЦПК України також визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

31. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21 квітня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_4 .

31.1. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 січня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

31.2. Під час спільного подружнього життя, 19 листопада 2022 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору про цільовий внесок у діяльність від 18 грудня 2020 року набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

31.3. Згідно довідки від 06 лютого 2024 року про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість вказаної квартири становить - 1 789 857,97 грн.

31.4. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_5 за ОСОБА_1 14 березня 2020 року зареєстровано транспортний засіб - SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

31.5. Вказаний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 (матір відповідача) 04 листопада 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_6 .

31.6. З інформації ТСЦ МВС №2642, яка долучена відповідачем до матеріалів справи, вартість автомобіля SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до договору купівлі-продажу № 2642/2023/4140623 від 04 листопада 2023 року становила 210 000,00 грн.

31.7. Відповідно до довідки від 02 лютого 2024 року, складеної суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , середньо ринкова вартість легкового автомобіля SKODA OCTAVIA, 2013 року випуску, тип палива - дизель, об`єм двигуна - 1598 см. куб, складає 332 050,00 грн.

32. Отже суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що продаж автомобіля було здійснено на підставі договору купівлі-продажу авто, як цінного майна, який було оформлено у нотаріуса, а відповідачем не було надано доказів того, що позивач надала згоду на відчуження автомобіля (письмової згоди до чи під час вчинення правочину), тим більше, за вартістю, яка є значно меншою ринкової вартості автомобіля та того, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, дійшли правильного висновку про те, що відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без згоди позивача, а відтак таке майно має враховуватися при поділі спільного майна подружжя.

33. Також кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

34. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

35. Крім цього частиною першою статті 2 ЦПК України також встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

36. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 та інші).

37. Крім цього Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 зауважила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

38. У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.Велика Палата Верховного Суду вказала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

39. З оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію у розмірі 166 025,00 грн, що становить 1/2 вартості автомобіля, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя, тобто позивач мала на меті саме отримати еквівалент вартості своєї частки у спільному майні.

40. Таким чином суди попередніх інстанцій врахували вказані правові висновки Верховного Суду при застосування відповідних норм права, а доводи касаційної скарги в частині того, що належним способом захисту прав позивача було б звернення до суду із позовом саме про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля не заслуговують на увагу.

41. Також Верховний Суд критично ставиться до доводів заявника щодо того, що звернення позивача до суду із вимогою про визнання за нею право власності на 1/2 спільної квартири є передчасним оскільки таке право відповідачем не порушено, а також те, що суд першої інстанції визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 спірної квартири в порядку поділу спільного майна, вийшов за межі позовних вимог, оскільки частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

42. Принцип диспозитивності передбачає, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, і саме позивач визначає межі його позову та бажані ним правові наслідки розгляду його звернення до суду. Суд позбавлений можливості ініціювати судове провадження про захист прав, щодо яких позивачем вимоги не заявлялися.

43. Так судом апеляційної інстанції встановлено, що в уточненій позовній заяві позивачка обґрунтовувала свої вимоги саме необхідністю визнати за нею право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

44. Крім цього обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 вказувала на те, що ОСОБА_1 не визнає за нею права власності на 1/2 спірної квартири, що позбавляє її можливості користування таким майном, а доказів протилежного судам першої та апеляційної інстанцій надано не було, зокрема не було надано доказів поділу вказаної квартири в позасудовому порядку шляхом укладення договору про поділ майна подружжя або шлюбного контракту.

45. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами справи і оцінкою доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

46. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

47. Щодо інших доводів касаційної скарги, а саме про неврахування судом апеляційної інстанції при розгляді справи висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 23 вересня 2021 року у справі № 910/17662/19, від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17, від 08 червня 2022 року у справі № 910/9397/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 25 червня 2019 року у справі № 922/1500/18, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 918/150/19, від 26 січня 2022 року у справі № 921/787/20, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3870/21, від 13 вересня 2022 року у справі № 918/1222/21, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, Верховний Суд зазначає таке.

48. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

49. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

50. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

51. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

52. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

53. Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені у справах в яких предмет спору та позову та відповідно і предмет доказування є іншими ніж у справі № 345/634/24.

54. Європейський суд з прав людини,практика якого є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

55. Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

56. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та фактично полягають у незгоді заявника з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення і виповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

57. Разом із цим касаційна скарга не містить обґрунтувань підстав касаційного оскарження додаткового рішення Івано-Франківського міського суд Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року та додаткової постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, а тому Верховний Суд не бере до уваги вимоги касаційної скарги про скасування вказаних судових рішень.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року, додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 січня 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров