Справа №483/1171/24
Провадження № 22-ц/812/464/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,

за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рак Л.М., повний текст рішення складено 20 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 31 березня 2024 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 14000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій останній зобов`язався повернути грошові кошти до 10 квітня 2024 року в розмірі 23000 грн., а також зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 11 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 12 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 14000 грн.

У зв`язку з невиконанням визначених в розписці умов станом на 05 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 31 березня 2024 року становить 60000 грн., з яких: 46000 грн. - сума заборгованості за тілом та 14000 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Крім того, 05 квітня 2024 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 10000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій останній зобов`язався повернути грошові кошти до 15 квітня 2024 року в розмірі 17000 грн., а також зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 16 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 17 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 10000 грн.

У зв`язку з невиконанням визначених в розписці умов станом на 05 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 становить 44000 грн. з яких: 34000 грн. сума заборгованості за тілом та 10000 грн. сума заборгованості за відсотками.

Факти перерахування коштів на рахунки ОСОБА_2 підтверджуються квитанціями від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року в загальному розмірі 104000 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи підстави відмови у задоволені позову, суд першої інстанції зазначав, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування не виконав не надав суду оригінали розписок на підтвердження фактів невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу та вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що суперечить нормам матеріального права, в якому не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи та не досліджено докази наявні у матеріалах справи. Тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказує, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не дослідив обставини справи, а зокрема, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в додатку «Телеграм» та в телефонному режимі домовлялись про взяття коштів у борг. Відповідач ОСОБА_2 після написання розписок скидав фотографії розписок позивачу ОСОБА_1 , який в свою чергу одразу перераховував кошти відповідачу, що підтверджується копією квитанції від 31 березня 2024 року та квитанції від 05 квітня 2024 року.

Тобто, сторони під час укладання договорів позики 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року спілкувалися в телефонному режимі та переписувались в додатку «Телеграм». Зокрема після написання розписки ОСОБА_2 направляв фото даної розписки ОСОБА_1 , після чого останній перераховував кошти. На підтвердження перерахування коштів до суду було надано квитанції від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року.

Зазначає, що під час укладення договорів позики та передання коштів сторони не знаходились в одному місці. Тобто, відповідач - ОСОБА_2 після написання розписки не міг передати її позивачу - ОСОБА_1 . Кошти перераховувались ОСОБА_1 на картку відповідача з власного рахунку, що і підтверджує факт укладення договорів позики. Оригінали розписок весь час знаходились у відповідача, проте зобов`язання за даними розписками останній не виконав.

Вказує, що саме передача коштів підтверджує факт укладання договору позики, а не наявність чи відсутність оригіналу розписки.

Крім того, суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що відповідач не заперечує сам факт отримання коштів від позивача за розписками від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року та не заперечує факт укладення договорів позики.

Також, суд не дослідив додані до відповіді на відзив ОСОБА_1 роздруківки переписки в додатку «Телеграм», оскільки між відповідачем та позивачем постійно велись телефонні розмови та переписка в додатку «Телеграм», де відповідач обіцяв повернути кошти в повному розмірі визначеному між сторонами, саме в тому розмірі, яка визначена в позовній заяві.

Наголошує, що 23 серпня 2024 року на адресу реєстрації ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 було направлено дві досудові вимоги, з проханням сплатити заборгованість протягом п`яти днів з моменту отримання даних вимог, проте відповіді не надходило, заборгованість залишилась непогашеною.

Після отримання досудових вимог відповідач не заперечував щодо суми яка була визначена в даних досудових.

Також, звертає увагу суду, що перша розписка про взяття коштів у борг в розмірі 14 000,00 грн. була підписана 31 березня 2024 року. Наступна розписка про взяття коштів у борг була підписана 05 квітня 2024 року з аналогічними умовами. Тобто, відповідачу було цілком зрозуміло зміст розписок, та визначені сторонами умови, проте кошти відповідач не повернув та почав ухилятись від виконання власних зобов`язань.

Підсумовуючи зазначає, що 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року між сторонами було укладено договори позики, за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути суму позики до 10 квітня 2024 року та 17 квітня 2024 року, однак сума позики відповідачем повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики та суми нарахованих відсотків у розмірі 104 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідач ОСОБА_2 - адвокат Михайленко Н.М. апеляційну скаргу не визнали, пролили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися.

Представник відповідача, подаючи відзив на апеляційну скаргу зазначала про проведення судом розгляду справи за їх відсутності з врахуванням наданих заперечень.

Відповідно до частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев`ятої статті 19ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 90840 грн).

Предметом заявленого позову у даній цивільній справі є вимога майнового характеру, а саме стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 104000 грн.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто справа не є малозначною у силу вимог закону.

З поданої до суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи без участі позивача вбачається, що вона підписана Дяченком О.С., який діє на підставі довіреності від 11 листопада 2024 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Семенюк Л.О.

Документи, що підтверджують право Дяченка О.С. на зайняття адвокатською діяльністю до апеляційної скарги не додані.

Отже, заява подана і підписана представником, який не є адвокатом та документів на спростування цього не надано. Спір, який виник між сторонами не є трудовим та не віднесено до малозначних відповідно до вимог статей 274-279 ЦПК України.

За наведених обставин, заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника підлягає поверненню особі, яка її подала.

З врахуванням викладеного та відповідно до приписів частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін.

За змістом частини першої та третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів не вбачає підстав для прийняття нового доказу - виписки із особового рахунку позивача із АТ КБ «Приватбанк», яка додана позивачем до апеляційної скарги, оскільки цей доказ був відсутні на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, і апелянт не заявляв в апеляційній скарзі клопотання про долучення вказаного доказу, не наведено причини, за яких він не міг надати їх до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31 березня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 14000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій відповідач зобов`язався повернути кошти до 10 квітня 2024 року в розмірі 23000 грн., а також, зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 11 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 12 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 14000 грн.

Крім того, 05 квітня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 10000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій відповідач зобов`язався повернути кошти до 15 квітня 2024 року в розмірі 17000 грн., а також, зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 16 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 17 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 10000 грн.

На підтвердження укладення договорів позики позивачем надано копії розписок від 31 березня та 05 квітня 2024 року, які містяться в матеріалах справи (а.с. 6-7), а також позивачем надані копії квитанцій без дати про перерахування ним ОСОБА_2 коштів в розмірі 14000 грн. та 10050 грн. з зазначенням призначення платежу переказ власних коштів (а.с. 8-9).

23 серпня 2024 року представник кредитора ОСОБА_1 ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 направив досудові вимоги щодо сплати в повному обсязі заборгованості за вказаними вище договорами позики протягом п`яти днів з моменту отримання даних вимог (а.с. 10-14).

Отже, з наведеного вище вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом, долучив саме копії розписок, а не їх оригінали.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування не виконав не надав суду оригінали розписок на підтвердження фактів невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики, тому суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

В постанові ВСУ від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до висновку ВС у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц, ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений ВС у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова ВС від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч.1-3 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт наявності позики, і його умов.

ОСОБА_1 не надав суду оригінал розписок від 31 березня 2024 року та від 05 квітня 2024 року, хоча позивачу було запропоновано надати такий документ відповідно до ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2024 року.

Натомість у письмових пояснення наданих до суду першої інстанції представник позивача зазначив, що оригінали вказаних розписок знаходяться у відповідача, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в додатку «Телеграм» та в телефонному режимі домовлялись про взяття коштів у борг, після чого відповідач скидав фотографії розписок позивачу.

Колегія суддів апеляційного суду вказані доводи відхиляє з огляду на наступне.

У постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Так, у постанові від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18 ВС вказав, «…що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису…».

У постанові ВС від 15 квітня 2021 року у справі №910/8554/20 вказано, «…що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скриншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».

В постанові ВС від 02.08.2023 року у справі №766/150/21 зазначено: «…Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі…».

Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах ВС від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19 та від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що надані позивачем електронні документи, а саме нібито листування між сторонами в месенджері Телеграм не можуть підтверджувати жодних даних, так як взагалі не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог.

Аргументи позивача, що позика між сторонами підтверджується доданими до матеріалів копіями квитанцій, роздрукованих копій листування з відповідачем в месенджері Телеграм є безпідставними, оскільки копії квитанцій (а.с.8,9) не містять дати перерахування коштів від позивача до відповіадча та не зазначено обов`язку відповідача повернути отримані кошти, а за скриншотами листування неможливо встановити достовірність особи, з якою велося таке листування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2024 року лишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.