БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 2/497/539/25
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

"31" березня 2025 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визання незаконним відправлення товару неналежної якості та повернення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

20.02.2025 року з Київського суду м.Одеса надійшла на дотримання правил територіальної підсудності справа з вищевказаною заявою, проте справа підлягає залишенню без руху з огляду на наступне.

Так, справа до суду надійшла з порушенням вимог ст.175ч.3п.п.2,4-10 та ч.5ст.177 ЦПК України - з порушенням правил територіальної підсудності.

Згідно ст.ст.27,28 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом; позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Однак, згідно відомостей про реєстрацію місця проживання позивача - що є споживачем відповідно до відомостей, викладених у позові, позивач ОСОБА_1 , хоча й зареєстрована у Болградському районі - у с.Тепліця, однак воно розташоване на території Арцизького ОТГГ - що є територією колишнього Арцизького району.

Наразі Арцизький район - ліквідована адміністративно-територіальна одиниця, ліквідація якої здійснена в межах реформи децентралізації, згідно Постанови ВР України «Про утворення та ліквідацію районів» №807-IX від 17.07.2020, - що набула чинності з 19.07.2020, - і з цієї дати змінився адміністративно-територіальний поділ Одеської області зі збереженням її загальних меж. Так, замість 490 сільських, селищних і міських рад утворено 91 об`єднану територіальну громаду, а замість 26 районів 7 укрупнених районів, в результаті чого територія Арцизького району Одеської області увійшла до складу Болградського району.

Проте, Законом України №950-IX від 03.11.2020р. - Розділом XII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII доповнено пунктом 3-1, згідно якого - "До набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів, - відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою ВР України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17.07.2020 №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, що введений Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 та затверджений ЗУ №2102-IX (п.3-1 зі змінами, згідно ЗУ №1874-IX від 16.11.2021; в редакції ЗУ №2808-IX від 01.12.2022).

Тому, незважаючи на те, що наразі Арцизький район Одеської області вже не існує юридично, однак Арцизький районний суд Одеської області не є наразі ліквідованим і його юрисдикція розповсюджується на територію колишнього Арцизького району до остаточного реформування судів за територіальним принципом, та здійснює свою діяльність на тій частині території Болградського району, що є колишньою територією Арцизького району.

Отже, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач ОСОБА_1 проживає на території, яка відносится до територіальної юрисдикції (підсудності) Болградського районного суду Одеської області, - це є недоліком, який перешкоджає розгляду справи Болградським районним судом Одеської області, адже це є порушенням вимог ст.316 ЦПК України.

Так, інститут підсудності - це не формальний та абстрактний, теоретизований кримінально-процесуальний інститут. Законодавець, встановлюючи правила підсудності, виходив з того, що інститут підсудності - це публічний інститут процесуального права, а дотримання правил підсудності - це обов`язок суду, який не залежить від особистого волевиявлення сторін. За рахунок його запровадження забезпечується оптимальне функціонування судової системи, створюються умови для вирішення поставлених перед нею завдань щодо забезпечення прав людини та громадянина, захищається державний інтерес у справедливому судочинстві. Натомість, порушення правил підсудності, зокрема територіальної, породжує всеосяжний спектр несприятливих для всієї системи правосуддя наслідків - коли суддів притягають до дисциплінарної відповідальності за порушення правил територіальної підсудності при вирішенні, зокрема, цивільних справ. Норма процесуального Закону про заборону зміни або про зміну підсудності під час розгляду цивільної справи встановлена з метою недопущеня затягування судового процесу у часі - т.н. "тяганини" та для зручності заінтересованих учасників справи, що мають намір прибувати у судові засідання для надання суду особистих пояснень, на що мають право, тобто, мають право прибувати до суду, що є найбільш наближеним за територіальним розташуванням до місця проживання учасника справи.

Як зазначено вище - відповідно до вимог ч.1ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Однак, з відомостей, зазначених у позові позивачкою ОСОБА_1 - вона звертається до суду за захистом соїх прав як споживача, тому, відповідно до ст.28 ЦПК України - має право позов про захист прав споживача пред`явити також за своїм зареєстрованим місцем проживання чи перебування.

З матеріалів прави вбачається, що позовна заява була подана позивачкою до "Київського суду м.Одеса", та своїм місцем фактичного проживання (перебування) завниця зазначила: " АДРЕСА_1 ".

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.04.2024 року справа передана до Болградського районного суду Одеської області та надійшла до Болградського районного суду Одеської області 20.02.2025р., хоча адресою проживання відповідача ОСОБА_2 у позові зазначено: АДРЕСА_2 .

Відповідно до адресної довідки, що отримана судом - 07.03.2025р. на запит суду щодо місця проживання відповідача адресна довідка відповідь не надала (відповідь не знайдена).

Тим не менш, оскільки позивач та вдповідач, що є фізичними особами - не проживають на території юрисдикції Болградського районного суду Одеської області, - з відкриттям цим судом провадження у справі виникне обставина щодо порушення правил територіальної підсудності.

Так, ст.31ч.1 ЦПК України, регламентовано, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, а ст.32 ЦПК України забороняє спори між судами про підсудність, та регламентує, що справа, передана з одного суду до іншого у порядку, що встановлений ст.31 цього Кодексу, - має бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Разом з тим, відповідно до ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення ухвале6не судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Тобто, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) - є порушенням процесуального закону, - що є безумовною підставою для скасування остаточног судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Тому, враховуючи, що справа вже надійшла до Болградського районного суду Одеської області з іншого суду, але йому не підсудна, та, з огляду на те, що законом прямо заборонено у такому випадку справу направляти до іншого суду через те, що виникне спір про підсудність, суд дійшов висновку, що позивачу слід роз`яснити його право оскаржити ухвалу Київського районного суду м.Одеси або звернутися до Болградського районного суду з клопотанням про направлення справи для розгляду за належною територіальною підсудністю до суду, що розташований за зареєстрованим місцем проживання відповідача, або, у даному випадку - й відповідача.

Тут варто зазначити, що визначення правильної юрисдикції того чи іншого спору має важливе значення. З цього приводу, у п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована ЗУ від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.24 рішення від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Для визначення «суду встановленого законом», зокрема для визначення суду належної юрисдикції, у процесуальному законодавстві України, застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Таким чином, якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (господарських чи адміністративних) судів, то вона підлягає розгляду загальним судом.

Проте, наскільки б чітко законодавцем не було визначено систему судів та їх юрисдикцію, практика застосування відповідних норм неодмінно потребуватиме чітких правил. Забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до ст.36 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» має забезпечити Верховний Суд. На важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказує наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. З цього приводу Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через виникнення так званих юрисдикційних конфліктів між національними судами (mutatis mutandis рішення від 09.12.2010р. у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v.Ukraine», заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади.

З цього приводу, ЄСПЛ також зазначав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011р. у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Вказане зумовлено тим, що заявнику має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду. Аналогічні по своїй суті висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21.11.2018р. у справі №243/5078/17, від 12.12.2018р. у справі №490/9823/16-ц, та від 12.12.2018р. у справі №761/12676/17.

Отже, правильне визначення юрисдикції справ має важливе значення в практиці судів, адже судове рішення, яким навіть правильно вирішено спір по суті, не може вважатися таким, що ухвалене судом, що встановлений законом, якщо при його ухваленні було допущено порушення юрисдикції. Правильне обрання юрисдикції має стати своєрідним наріжним каменем, на якому буде побудований весь розгляд справи. Саме цьому має бути приділені максимальна увага на початку справи.

Таким чином, вбачається, що дана справа помилково направлена для розгляду Болградському районному суду Одеської області, однак має бути ним розглянута за умови відсутності підстави для передачі справи за належною підсудністю - чим, у даному випадку, як зазначено вище - може бути клопотання позивача про передачу справи до належного суду або оскарження ухвали суду про помилкове направлення справи не до належного суду.

Проте, в разі надходження заяви позивача про відкриття провадження - суд зобов`язаний буде здійснити розгляд непідсудної йому справи - що може призвести до ухвалення незаконного рішення в разі оскарження такого рішення.

Згідно ч.1ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Однак, відповідно до ч.2 цієї ж статті, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Таким чином, враховуючи, що кожний з учасників справи як позивач, так і відповідач у цивільно-процесуальному судочинстві наділені правом оскаржити остаточне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, у даному випадку, суд, перед вирішенням питання щодо відкриття провадження, має з`ясувати думку позивача щодо наявності бажання заявити суду про непідсудність даної справи Болградському районному суду Одеської області.

Встановивши зазначені недоліки для відкриття провадження, суд дійшов висновку, що він може бути усунений позивачем, тому, відповідно до ч.1ст.185 ЦПК України, встановивши, що заява надійшла до суду без додержання вимог територіальної підсудності, з урахуванням вимог ст.ст.175,177 цього Кодексу, - заявник (його представнику) слід надати можливість усунути також і цей недолік.

Тому, керуючись ст. ст.95,175,177, 185 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визання незаконним відправлення товару неналежної якості та повернення грошових коштів,

Роз`яснити заявниці її право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу Київського районного суду м.Одеса від 03.04.2024р. про направлення справи за неналежною підсудністю, або звернутися до Болградського районного суду Одеської області суду з клопотанням про направлення справи за належною підсудністю, або - з клопотанням про відкриття провадження, - у строк, не пізніше 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Роз`яснити заявнику, що, в разі неусунення зазначених недоліків, - заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику, що не перешкоджатиме зверненню з нею до суду удруге після усунення її недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Кравцова