Провадження №22-ц/824/3061/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Органу Державної влади: Міністерства фінансів України про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Святошинського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Органу Державної влади: Міністерства фінансів України про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачу у п`ятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали усунути виявлені недоліки, а саме: сплатити судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. та надати суду документ, що підтверджує сплату.

31 травня 2024 року до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків та заява про звільнення від сплати судового збору, у яких позивач просив звільнити його від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто разом з доданими матеріалами особі, яка її подала. Роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, 07 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Разом з апеляційною скаргою апелянт подав двічі заяви про його звільнення від сплати судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги та заяв про звільнення від сплати судового збору апелянт зазначив, що позов про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії, стосується правовідносин в аспекті надання та споживання фінансових послуг, оскільки між позивачем і відповідачем існує публічний договір про надання фінансових послуг. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того зазначає, що публічними визнаються усі договори, що підпадають під дію положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, апелянт посилається на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 917/1739/17).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 липня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто апелянту з підстав ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 вересня 2024 року ухвалу Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року.

14 та 17 жовтня 2024 року до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких він посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 917/1739/17) та у постанові від 06 липня 2021 року (справа № 911/2169/20), в яких зазначено, що діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню.

22 жовтня 2024 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

22 жовтня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху та встановлюючи строк для усунення її недоліків, крім іншого, вказав про те, що позивач у своїй позовні заяві не зазначає про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», тому його обґрунтування потребують уточнень з приводу застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» та його звільнення від сплати судового збору. Крім того суд вказав про те, що позивач у своїй позовні заяві взагалі не посилається на зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначає про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

31 травня 2024 року до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків та заява про звільнення від сплати судового збору, у яких позивач просив звільнити його від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та навів додаткові обґрунтування для звільнення його від обов`язку сплати судового збору.

Повертаючи позовну заяву ухвалою від 05 червня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі про залишення позову без руху, а саме не сплачено судовий збір за подання позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У позовній заяві позивач навів ряд аргументів на підтвердження своєї позиції щодо того, що він звільнений від обов`язку сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказані аргументи були розглянуті та відхилені судом першої інстанції в ухвалі від 29 травня 2024 року.

У заяві на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та у заяві про звільнення від салати судового збору позивач додатково аргументував свою позицію щодо того, що між ним і відповідачем існує публічний договір про надання фінансових послуг, та його позовні вимоги належать до категорії позовів про захист прав споживачів. В той же час доводи і посилання позивача, викладені в зазначених заявах, фактично судом першої інстанції не розглядалися. В ухвалі про повернення позовної заяви суд не навів мотивів неврахування зазначених позивачем обґрунтувань з приводу застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» та звільнення від сплати судового збору.

Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім, з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг, тощо.

Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2024 року по даній справі зазначив про те, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Облігації внутрішньої державної позики України - це цінні папери, що розміщуються виключно на внутрішніх ринках капіталу і підтверджують зобов`язання України щодо відшкодування пред`явникам цих облігацій їхньої номінальної вартості з виплатою доходу відповідно до умов розміщення облігацій. Номінальна вартість облігацій внутрішньої державної позики України може бути визначена в іноземній валюті (частина тертя статті 16 Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки»).

У Законі України «Про захист прав споживачів» містяться тільки окремі норми, які виключають застосування окремих положень до правочинів з цінними паперами: положення статті 12 не застосовуються до договорів, укладених поза торговельними або офісними приміщеннями, і які стосуються правочинів з цінними паперами (пункт 3 частини першої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів»); положення статті 13 не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються правочинів з цінними паперами (пункт 2 частини першої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів»); положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої статті 18 не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем (пункт 1 частини четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Законодавець не передбачив виключення чи непоширення звільнення від сплати судового збору, передбаченого в частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» за позовом споживача пов`язані із правочинами щодо цінних паперів чи стосовно цінних паперів. Тому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється й на позови споживача пов`язані із правочинами щодо цінних паперів чи стосовно цінних паперів.

Правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для застосування судами.

З позовної заяви та доданих документів вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про розірвання/припинення дії публічного договору купівлі-продажу обслуговування облігацій внутрішньої державної позики UA в кількості 756 шт. (які обліковуються ТОВ «Фрідом Фінанс Україна»), укладеного між позивачем та Державою Україною в особі органу державної влади - Міністерства фінансів України, який обґрунтовував порушенням прав споживача та посилався на статтю 10 Закону України «Про захист прав споживача» (а.с.8).Тобто між позивачем та відповідачем існують правовідносини, що пов`язані з правочинами щодо цінних паперів або стосовно цінних паперів.

Ураховуючи те, що позивач звернувся до суду за захистом прав споживача, суддя першої інстанції прийшов до передчасного висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , у зв`язку з не усуненням недоліків, а саме не сплатою судового збору.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що ухвала судді про повернення позовної заяви, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, вона підлягає скасуванню з направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько