Справа № 367/7466/24
Провадження №2/367/1564/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.,

при секретарі судових засідань Пронченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Зазначений позов позивач мотивує тим, що 21.12.2020 року між ОСОБА_2 (надалі - відповідач), в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 (надалі - позивачка) укладено попередній договір, в якому сторони погодили підписати у майбутньому в строк - не пізніше І кварталу 2023 року основний договір купівлі-продажу квартири за будівельним №204 , орієнтовною площею 57,8 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі багатоповерхового житлового будинку, що будується на земельній ділянці к. н. :01:175:0190 за адресою: АДРЕСА_2 .До підписання зазначеного попереднього договору та на виконання його умов позивачка передала відповідачу кошти в розмірі 281777,00 гривень. 04.01.2021 року між відповідачем, в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 , та позивачкою укладено додаткову угоду №1 до попереднього договору від 21.12.2020 року, в якій сторони погодили строк та суму внесення позивачкою чергового авансового платежу за попереднім договором від 21.12.2020 року - не пізніше 30.03.2021 року в розмірі 16 000,00 гривень, які були передані позивачкою відповідачу на момент підписання сторонами даної додаткової угоди. Сторонами так і не було укладено основного договору купівлі-продажу квартири. Позивачка вважає, що попередній договір від 21.12.2020 року було укладено всупереч вимогам ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України, що є підставою для повернення відповідачем безпідставно отриманих ним коштів в розмірі 297 777,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в порядку ст. 1212 ЦК України. У зв`язку з вище викладеним, позивачка звернулася до суду із цим позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання.

27.11.2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заяви вказано, що ОСОБА_1 в момент укладення Попереднього договору від 21 грудня 2020 року та передачі грошових коштів була фізично та психологічно здоровою дієздатною особою, усвідомлювала свої дії та керувала ними, розуміла кому передає грошові кошти та на яких умовах, розуміла істотні умови договору свої права та обов`язки як сторони договірних відносин, а також розуміла права та обов`язки відповідача. Розуміючи наслідки невиконання своїх зобов`язань, позивачка жодного разу не зверталась до відповідача ні усно, а ні письмово, щодо врегулювання даної ситуації. Лише 16.07.2024 року позивачка звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовною вимогою стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти, які вона передала 21.12.2020 року, як безпідставно набуті. У даному випадку, початок спливу строків позовної давності пов`язано з передачею грошових коштів та укладенням попереднього договору 21.12.2020 року та 04.01.2021 року, тобто, загальний строк позовної давності сплинув 21.12.2023 року. У зв`язку із наведеним просила відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 27 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

03.12.2024 року від представника позивачки ОСОБА_6 надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. Представник позивачки вказав, що строк загальної позовної давності (3 роки) за позовними вимогами почав спливати від дати укладення сторонами попереднього договору та передачі коштів (з 21.12.2020 року) і, з дня набрання чинності Законом №2120-ІХ (з 17.03.2022 року), був продовжений, а з дня набрання чинності Законом №3450-ІХ (з 30.01.2024 року) - зупинений на період дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з чим, позовна давність щодо вимог про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів за позовом, поданим 24.07.2024 року, не є пропущеною.

23.01.2025 року представником відповідача ОСОБА_5 було подано письмові пояснення по суті справи. Представник відповідача зазначила, що 21.12.2020 року між сторонами було укладено попередній договір. Також зазначила, що наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. На підставі викладеного просила у позові відмовити.

У судове засідання позивачка та її представник не з`явились. Представник позивачки ОСОБА_6 подавав заяву, у якій просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача ОСОБА_5 подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за відсутності сторони відповідача, позовні вимоги не підтримала, просила врахувати при винесенні рішення письмові пояснення.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.12.2020 року між ОСОБА_2 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено попередній договір, в якому сторони погодили підписати у майбутньому в строк - не пізніше І кварталу 2023 року основний договір купівлі-продажу квартири за будівельним №204 , орієнтовною площею 57,8 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі багатоповерхового житлового будинку, що будується на земельній ділянці к. н. :01:175:0190 за адресою: АДРЕСА_2 (п. п. 1.1., 2.1. попереднього договору).

Також, в п. п. 2.2. та 2.3. попереднього договору сторони погодили ціну квартири за основним договором в сумі 1 141 550,00 гривень, та ціну за 1 кв. м. квартири - 19 750,00 гривень.

Пунктом 3.1. попереднього договору встановлено, що в підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення Договору купівлі-продажу (Основного договору) позивачка передала, а відповідач прийняв до підписання попереднього договору платіж у розмірі 281 777,00 грн.

Тобто, до підписання зазначеного попереднього договору та на виконання його умов позивачка передала відповідачу кошти в розмірі 281777,00 гривень.

04.01.2021 року між ОСОБА_2 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до попереднього договору від 21.12.2020 року, в якій сторони погодили строк та суму внесення позивачкою чергового авансового платежу за попереднім договором від 21.12.2020 року - не пізніше 30.03.2021 року в розмірі 16 000,00 гривень, які були передані позивачкою відповідачу на момент підписання сторонами даної додаткової угоди.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу. в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч. ч. 1 -2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Таким чином, попередній договір купівлі-продажу нерухомості має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Тобто, враховуючи вимоги ст. 635 ЦК України, попередній договір між сторонами підлягав укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, проте, вказаний договір не був посвідчений нотаріально.

В силу ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Встановлено, що сторони недотрималися вимоги закону про нотаріальне посвідчення попереднього договору, а тому, в силу ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, такий договір є недійсним в силу закону (нікчемний правочин) і не створює юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Встановивши, що попередній договір від 21.12.2020 про укладення договору купівлі-продажу квартири, який підлягав нотаріальному посвідченню, чого вчинено не було, оскільки попередній договір відповідно до вимог закону укладається у формі, встановленого для основного договору, а договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому.

Таким чином, судом встановлено, що укладений між сторонами правочин нікчемний, він не створює юридичних наслідків, а тому передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

В силу п. 1 ч. 3 ст. 216 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частина 1 ст. 1214 ЦК України зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

За загальним правилом наслідками недійсності (зокрема, нікчемності) договору є обов`язок кожної зі сторін повернути іншій стороні отримане нею за таким договором (так звана двостороння реституція).

Водночас суд звертає увагу, що захист за допомогою реституції можливий виключно в тому випадку, коли кожна зі сторін виконала щось на користь іншої сторони за правочином (зокрема договором), який є недійсним. Одностороння реституція неможлива. Закон не передбачає можливість інвестора звернутися із реституційним позовом про повернення йому грошей в тій ситуації, коли тільки він сплатив кошти, а забудовник нічого не виконав.

В останньому випадку замовник (покупець за попереднім договором) має звертатися із позовною заявою про повернення забудовником безпідставно набутого майна (безпідставно отриманих грошових коштів).

Аналогічний висновок щодо належних позовних вимог, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року у справі №396/29/17 (провадження № 61-29467св18).

Таким чином, попередній договір, укладений позивачкою та відповідачем, не відповідає вимогам закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, а тому в силу положень статей 203 та 215 ЦПК України є нікчемним, а грошові кошти відповідно до статті 1212 ЦК України, є безпідставно набутими та мають бути повернуті позивачці.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів підлягає задоволенню в повному обсязі.

У той же час, сторона відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачкою заявлено позов із пропущенням строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний правовий висновок щодо строку позовної давності наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі №457/462/16-ц, провадження №61-21807св19.

Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин.

Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 №383 до 30.06.2023.

Крім того, Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" від 08.11.2023 року внесено зміни до п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України згідно з якими, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії воєнного стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024 року.

Станом на дату подання позову (24.07.2024 р.) строк дії воєнного стану в Україні продовжено Указом Президента України №271/2024 від 06.05.2024 року на 90 діб, який після цього неодноразово продовжувався і триває по теперішній час.

З урахуванням вказаних «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення з відповідним позовом до суду.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 977,77 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 215, 216, 1212, 1214 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 297777,00 грн. (двісті дев`яносто сім тисяч сімсот сімдесят сім гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2977,77 грн. (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень 77 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кіровським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, місце реєстрації: АДРЕСА_3 , фактична адреса: АДРЕСА_4 , тел.: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Іртиським МВ ГУ МВС України в Київській області, 05.02.1998 р., місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя: Я.В. Шестопалова