Справа 206/6888/24
Провадження 2/206/625/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, який обґрунтувала тим, що 8 липня 2016 року вона уклала шлюб з відповідачем, від якого вони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачем у них погіршились сімейні стосунки, почали постійно виникати сварки, у зв`язку з цим в неї погіршився емоційний стан. На протязі всього 2022 року вона намагалась змиритись з цим, але стосунки не наладились та вона прийняла рішення піти від чоловіка та з 2023 року вони почали проживати окремо. Питання про розірвання між ними шлюбу обговорювалось, оскільки майже 2 роки вона проживає з іншим чоловіком, але остаточного рішення так і не було прийнято. З початку 2023 року вона залишилась проживати з молодшим сином ОСОБА_4 , однак відповідач припинив надавати їй та синові будь яку матеріальну допомогу, мотивуючи тим, що старший син залишився з ним та він його утримує. На теперішній час за станом свого здоров`я вона не має можливості працювати та самостійно забезпечувати себе та сина, а тому має право на утримання від чоловіка батька дитини, який є працездатним та має постійний дохід. З огляду на те, що відповідач не виконує свій обов`язок з належного утримання її та молодшого сина, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 7000 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

23 січня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Не погодившись з вказаним позовом, відповідач 20 лютого 2025 року звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, який обґрунтував тим, що дійсно між ними укладено шлюб, від якого вони мають спільних дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які фактично проживають з ним. Причиною розладу сімейних стосунків стало те, що сварки на грунті побутових питань призвели до фактичного їх припинення. Наприкінці 2022 року ОСОБА_6 йому повідомила, що вона зустрічається з іншим чоловіком і прийняла для себе рішення переїхати жити до нього. Він був дуже засмученим та намагався заради дітей налагодити стосунки між ними, вмовляв її але переконати не вдалося. Коли постало питання, як бути далі, він вирішив погодитись з вибором дружини, але поставив умову, що хлопці залишаться жити з ним, де вони і проживають, оскільки він не міг собі уявити, що вони будуть жити окремо від нього та і ще з іншим чоловіком. Перед новим 2023 роком дружина все ж таки переїхала з їх квартири з речами, а він залишився зі дітьми проживати разом в цьому житлі, де для їх повноцінного розвитку створені всі умови. З цього часу він повністю займається вихованням дітей, забезпечує всім необхідним та сподівався на повернення дружини, однак вона взагалі перестала приділяти їм увагу. Він не проти того, щоб діти підтримували зв`язок з матір`ю та не має на меті обмежувати дружину у спілкуванні з ними, але її вимоги щодо стягнення аліментів є не справедливими, оскільки всі витрати з утримання та виховання дітей здійснюються виключно ним, а спроби налагодити стосунки з дружиною, результатів не надають. Не бажання ОСОБА_6 продовжувати нормальні сімейні стосунки та її намір стягнути ще з нього матеріальну допомогу на її утримання, стали підставою його звернення до суду із зустрічним позовом, в якому він просить суд розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу залишити дітей проживати разом з ним, а також стягнути з відповідача аліменти на його користь в розмірі 8000 гривень зі всіх видів її заробітку, до досягнення дітьми повноліття.

5 березня 2025 року ухвалою суду було прийнято даний зустрічний позов, вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а також було призначено справу до розгляду по суті з можливістю надання позивачу за первісним позовом, подати відзив на зустрічну позовну заяву.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не заперечувала проти розірвання шлюбу та просила строк на примирення не надавити, оскільки цей крок нарешті зробив відповідач, однак у поданій суду заяві від 04.03.2025 року зазначила, що вона не заперечує, щоб після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком, там де їм створені всі належні умов та де вони і проживають, оскільки травмувати їх через зміну місця їх проживання, вона не бажає.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у зустрічному позові, стверджуючи про те, що небажання відповідачки продовжувати сімейні стосунки унеможливлює примирення між ними. Тим паче, вона вже тривалий час перебуває в стосунках з іншим чоловіком, але участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільних дітей ніякої не приймає. Вимоги позивача про стягнення з нього аліментів вважає безпідставними, оскільки право на їх отримання має той з батьків, з ким проживають діти, а тому обов`язок сплачувати аліменти потрібно покладати на неї.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 8 липня 2016 року було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у сторін народилось двоє синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження від 24 вересня 2016 року серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження від 22 серпня 2018 року серії НОМЕР_3 .

Наприкінці 2022 року між сторонами відбувся розлад у сімейних стосунках, почали виникали постійні сварки та позивач повідомила відповідача про наявність в неї стосунків з іншим чоловіком і на початку 2023 року прийняла для себе рішення переїхати жити до нього, забравши всі свої речі.

В судовому засіданні встановлено, що після фактичного припинення на початку 2023 року між сторонами сімейних стосунків, відповідач залишився разом з синами проживати за своєю адресою, де для їх повноцінного розвитку були створені всі умови та займався вихованням дітей, забезпечуючи їх самостійно всім необхідним,

Під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами вживались заходи для примирення, однак як пояснили в судовому засіданні позивач та відповідач, на протязі тривалого часу примиритись їм не вдалося, а строк для примирення їм не потрібен, так як позивач фактично має стосунки вже з іншим чоловіком.

Вказані обставини свідчать про те, що сторони фактично проживають окремо вже більше двох років, за цей час примиритись їм не вдалося, а подальше їх подружнє життя неможливе та буде суперечити інтересам як позивача, так і відповідача, а також інтересам дітей.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина.

Позивач не довела належними доказами факт проживання дітей разом з нею за вказаною адресою, а її доводи спростовуються наданими суду актами від 18.01.2025 року та від 22.01.2025 року, згідно яких неповнолітні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживають за адресою відповідача та знаходяться на його утриманні, а мати ОСОБА_1 залишила місце їх спільного проживання взимку 2023 року та з цього часу була відсутня за місцем проживання батька та їх спільних дітей.

Крім того, сама позивач ОСОБА_1 погодилась на розірвання шлюбу та зазначила, що вона не заперечує, щоб після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком, оскільки їм там створені всі належні умов, а травмувати їх через зміну місця їх проживання, вона не бажає.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що діти фактично проживають з батьком з січня 2023 року по теперішній час та він самостійно їх утримує, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення аліментів на користь матері дитини.

Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд приходить до висновку про часткове їх задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони дійсно не бажають продовжувати шлюбні відносини, вказують про недоцільність надання їм часу для примирення.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідач за зустрічним позовом фактично не заперечує проти розірвання шлюбу.

Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Відповідно до із ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що вони на час розгляду справи і так проживають з батьком, який самостійно виховує та утримує їх та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом.

Щодо залишення дітей проживати разом з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця їх проживання після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові № 486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018р., суд роз`яснив, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У справі, що розглядається судом, згода дітей на те, з ким із батьків вони бажають проживати, не з`ясовувалась через їх вік, оскільки за положеннями ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які в судовому засіданні погодились залишити попереднє місце проживання їх спільних дітей за адресою батька, тобто там, де вони і проживали.

Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких неможливо було б залишити проживати дітей з позивачем за зустрічним позовом.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем за зустрічним позовом відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Враховуючи те, що діти після припинення фактичних сімейних стосунків залишились проживати разом з батьком, який їх утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про них, займається їх вихованням та зміг створити належні умови проживання, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб.

Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного.

Як було зазначено відповідачем, остання не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільних дітей проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак ніякої участі в їх утриманні вона не приймає.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

За змістом ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Як вказує відповідач, вона не працює, бо в неї виникли проблеми зі здоров`ям, однак доказів того, що за станом свого здоров`я вона не має можливості працювати, суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом на теперішній час не працює, а обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача за зустрічним позовом сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 7000 гривень, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, оскільки саме такий розмір аліментів, на переконання суду, забезпечить першочергові потреби дітей і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Таким чином, оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, вважаючи їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги частково задоволені, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 703 розірвати, залишивши неповнолітніх синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який з січня 2023 року самостійно їх виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання неповнолітніх синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7000 гривень, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 грудня 2024 року і до досягнення ними повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Повний текст рішення складено 3 квітня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук