КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 756/6155/23 Головуючий у суді першої інстанції - Белоконна І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3814/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Кузьменко Іриною Генадієвною на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Державний ощадний банк України», Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона з 1991 року разом з чоловіком переїхала до Держави Ізраїль на проживання.З початку переїзду до іншої держави позивачка планувала, що у пенсійному віці повернеться назад до України, у зв`язку з чим їй необхідно мати грошові заощадження.

Вказувала, що вона домовилась із сестрою ОСОБА_5 , що буде переказувати їй на збереження зароблені грошові кошти, поки не повернеться до України, після чого остання їх поверне.

Майже щороку позивачка приїжджала у відпустку до України. Під час таких відпусток у місті Києві у 1996 році вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , а у 2001 році - квартиру АДРЕСА_2 , які ОСОБА_5 за усною домовленістю з позивачкою здавала в оренду, а отримані від оренди грошові кошти повинна була зберігати у себе, як майбутні заощадження позивача до її остаточного повернення в Україну.

Також протягом 1991 - 2021 років з території Держави Ізраїль позивач ОСОБА_1 періодично робила банківські перекази грошових коштів в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України» у різних сумах доларів США та євро, а банки за її дорученням здійснювали перекази коштів з призначенням платежу «власні кошти» на ім`я сестри ОСОБА_5 , яка всупереч їхнім усним домовленостям замість того, щоб зберігати їх у себе для позивача, самовільно клала перераховані грошові перекази на депозитні банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України» на своє ім`я без будь-яких правових підстав, без будь-яких доручень та довіреностей від позивача.

Про те, що сестра всупереч домовленості замість того, щоб зберігати гроші позивача у себе, без її дозволу розміщала їх на депозитних рахунках у відділеннях АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Державний ощадний банк України» на своє ім`я, позивачка дізналась тільки після свого повернення в Україну для постійного проживання наприкінці 2021 року. ОСОБА_5 ухилялась від повернення позивачу грошових коштів, мотивуючи це різними причинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 раптово померла.

Позивачка наголошує, що виходячи із характеру спільної домовленості, у її покійної сестри ОСОБА_5 не було жодних причин уважати, що перераховані їй грошові перекази із Держави Ізраїль та платежі від здачі квартир позивача в оренду, призначались саме для неї, і позивач вправі була розраховувати на те, що такі грошові кошти нею правомірно набуті у власність.

За таких обставин, після раптової смерті сестри 1/2 частина грошових коштів, перейшла до її чоловіка - відповідача ОСОБА_2 , як того, хто пережив з подружжя, а інша 1/2 частина депозитних вкладів перейшла порівну до відповідачів, як спадкоємців за законом першої черги.

Позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що майновий стан як її сестри ОСОБА_5 , так і її чоловіка ОСОБА_2 не дозволив би їм накопичити на депозитних рахунках таку значну суму коштів, що є предметом спору. Подружжя ОСОБА_6 мало невисокі заробітні плати та пенсії, додаткових заробітків у них не було.

01 травня 2023 року позивачка звернулася до відповідача ОСОБА_2 із заявою про повернення безпідставно отриманих коштів, проте останній неправомірно проігнорував указану заяву, внаслідок чого ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись викладене, з урахуванням уточнення та зміни предмету позову просила суд встановити правомірність належності на праві власності їй на банківські грошові вклади, відкриті на ім`я померлої ОСОБА_5 та розміщені у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках:

- НОМЕР_1 у сумі 35 746,32 доларів США;

- НОМЕР_2 у сумі 6 518,94 доларів США;

- НОМЕР_3 у сумі 16 221,88 доларів США;

- НОМЕР_4 у сумі 10 001,80 євро;

- НОМЕР_5 у сумі 1 001,85 євро;

- НОМЕР_6 у сумі 1 001,86 євро;

та у АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках:

- НОМЕР_7 у сумі 131 029,88 грн;

- НОМЕР_8 у сумі 36 193,23 грн;

- НОМЕР_9 у сумі 35 140,14 доларів США;

- НОМЕР_10 у сумі 10 735,66 доларів США;

грошові кошти за оренду квартири АДРЕСА_1 протягом 31.08.2008 - 30.06.2021 років у сумі 850 500,00 грн;

грошові кошти у сумі 44 104,20 доларів США, що передані позивачем ОСОБА_5 протягом 2008 - 2016 років.

Також позивачка просила визнати за нею право власності на безпідставно набуті за її рахунок померлою ОСОБА_5 на вказані вище банківські грошові вклади, грошові кошти за оренду квартири та особисто передані готівкою грошові кошти.

Вказані грошові кошти позивачка просила стягнути з відповідачів, як спадкоємців померлої ОСОБА_5 , зокрема з відповідача ОСОБА_2 - 2/3 частини зазначених грошових коштів, а з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини з кожної.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_7 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 рокускасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щоспір виник у зв`язку із неправомірним набуттям покійною сестрою позивачки - ОСОБА_5 грошових коштів без жодних правових підстав. Так, ОСОБА_5 отримувала кошти на загальну суму 850 500 грн за оренду квартири, яка належала позивачці, що підтверджується матеріалами справи. Крім цього, ОСОБА_5 отримувала перекази на банківський рахунок, які мала повернути сестрі по її поверненню в Україну.

Зазначає, що сама по собі добровільність здійснення таких переказів з боку позивачки не створює правову підставу для набуття ОСОБА_5 цих коштів у власність, тому ці кошти також є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачці.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.

В судовому засіданні в апеляційному суді взялиучасть позивачка ОСОБА_1 та її представники Кузьменко І.Г. , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_5 . 20.01.2023 Двадцять перша київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу щодо майна померлої за номером № 56/2023 (у спадковому реєстрі № 70164799).

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 56/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , її спадкоємцями першої черги є відповідачі, а саме чоловік ОСОБА_2 та доньки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які згідно з матеріалами справи вступили у спадщину та успадкували права та обов`язки померлої ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 08.02.2023 № 20.1.0.0.0/7-230208/28875, на ім`я ОСОБА_5 станом на вказану дату відкриті наступні рахунки, грошові кошти на яких є предметом спору:

- НОМЕР_2 - сума залишку 6 518,94 доларів США;

- НОМЕР_3 - сума залишку 16 221,88 доларів США;

- НОМЕР_4 - сума залишку 10 001,80 євро;

- НОМЕР_1 - сума залишку 35 745,32 доларів США;

- НОМЕР_5 - сума залишку 1 001,85 євро;

- НОМЕР_6 - сума залишку 1 001,86 євро.

Згідно з довідкою АТ «Державний ощадний банк України» від 16.02.2023 № 46/12-05/2431БТ, на ім`я ОСОБА_5 станом на вказану дату відкриті наступні рахунки, грошові кошти на яких є предметом спору:

- НОМЕР_8 - сума залишку 36 687,47 грн;

- НОМЕР_9 - сума залишку 35 168,66 доларів США;

- НОМЕР_7 - сума залишку 133 098,30 грн;

- НОМЕР_10 - сума залишку 10 741,43 доларів США.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка ОСОБА_1 , яка є сестрою померлої ОСОБА_5 , стверджує, що грошові кошти, які знаходяться на вказаних вище банківських рахунках, є власністю позивачки та набуті померлою неправомірно. Тому, на її думку, вони не можуть входити до складу спадщини, а також не є спільною сумісною власністю подружжя її сестри ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Позивачкастверджувала, що грошові кошти, які її померла сестра ОСОБА_5 розмістила на депозитних рахунках в АТ «Державний ощадний банк України» та АТ КБ «ПриватБанк», отримані останньою від ОСОБА_1 шляхом переказів з Держави Ізраїль, а також від оренди квартир у м. Києві, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , власником яких є позивач ОСОБА_1 . За усною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , остання повинна була зберігати отримані таким чином кошти у себе до переїзду позивача на постійне місце проживання в Україну, після чого мала повернути отримані кошти позивачці.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Водночас, статтею 218 ЦК України установлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх доводів щодо переказів коштів з Держави Ізраїль на ім`я сестри ОСОБА_5 позивач надала суду:

- копію заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 51, дата відправлення 12.10.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника (на мові оригіналу) «подольская вера», « Израиль ». Інформація про одержувача коштів відсутня;

- копію заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 07, дата відправлення 14.09.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника - відсутні. Інформація про одержувача коштів - відсутня;

- копію заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 66, дата відправлення 26.10.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника (на мові оригіналу) «подольская вера», «Израиль». Інформація про одержувача (на мові оригіналу) shabanova svitlana, Украина. У згаданій заяві також на мові оригіналу зазначено наступне: «эта операция не связана с осуществлением предпринимательской и инвестиционной деятельности»;

- копію квитанції PrivatMoney System № 350437651 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 20.07.2020, сума і валюта переказу 5 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копію квитанції PrivatMoney System № 25 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 10.08.2020, сума і валюта переказу 2 500 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копію квитанції PrivatMoney System № 87 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 03.08.2020, сума і валюта переказу 7 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копію квитанції PrivatMoney System № 626 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 06.07.2020, сума і валюта переказу зазначена написом від руки «5 000». Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копію квитанції MoneyGram № 88037611 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 13.07.2020, сума і валюта переказу 5 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копію квитанції PrivatMoney Send Form № 49, дата відсутня, сума і валюта переказу 9 000 USD. Відомості про відправника - «ПОДОЛЬСКАЯ ВЕРА». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5».

Також на підтвердження своєї матеріальної можливості передати ОСОБА_5 впродовж 1991 - 2021 років грошових коштів, які є предметом позовних вимог, позивач надала заяву гр. Держави Ізраїль - ОСОБА_13 , в якій остання стверджує, що позивачка у період з 01.01.2008 по 01.01.2021 працювала у її матері ОСОБА_14 в якості доглядальниці. За увесь період часу її заробіток склав 826 000,00 нових ізраїльських шекелів. Вказана заява не містить дати, номеру та не посвідчена відповідним уповноваженим місцевим органом, а лише написана фізичною особою без будь-якого засвідчення.

Після закриття підготовчого провадження,на підтвердження свого доходу позивачка 08.04.2024 надала до суду Довідку Пенсійного фонду Держави Ізраїль від 16.09.2020 про перерахування на її рахунок 61 329,56 нових ізраїльських шекелів разом з клопотанням про долучення доказів. Однак, суд першої інстанції залишив без розгляду вказане клопотання позивача про долучення Довідки Пенсійного фонду Держави Ізраїль від 16.09.2020, як таке, що без поважних причин не було заявлено в підготовчому провадженні.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, надані позивачкою копії платіжних документів є лише заявами (запитами) на переказ коштів та не підтверджують тих обставин, що операції з приводу переказу коштів відбулися успішно і запитувані відправником грошові кошти доставлені отримувачу, зокрема, сестрі позивачки ОСОБА_5 . Окрім того, квитанції № 07 від 14.09.2020 та № 51 від 12.10.2020 взагалі не містять відомостей про особу одержувача, у зв`язку з чим неможливо достеменно встановити, що ОСОБА_5 дійсно отримувала перекази, які мала намір здійснити позивач відповідно до вказаних вище заяв та запитів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до п. 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Власник поточного рахунку є власником грошових коштів, які на ньому знаходяться з моменту їх зарахування на цей рахунок.

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

У разі, коли кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втрачають свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат, переказ тощо), та набувають статус вкладу. Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 не надала суду достатніх та належних доказів того, що цільові призначення здійснюваних нею грошових переказів були спрямовані та отримані саме ОСОБА_5 задля подальшого зберігання грошових коштів для позивача.

Зокрема, суду не надано відповідного договору зберігання чи будь-яких інших доказів існування між позивачкою та ОСОБА_5 домовленостей щодо надсилання та подальшого зберігання коштів з умовою їх повернення. та документального підтвердження виконання його сторонами.

Позивачка також не надала доказів того, що після виявлення безпідставного перерахування коштів, зокрема, як вона зазначає у позовній заяві, наприкінці 2021 року після повернення до України, вона зверталася до банківської установи чи ОСОБА_5 з питанням щодо повернення коштів або ж з відповідною вимогою до останньої за час її життя до 05.12.2022.

За ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Загальне правило ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 607/3864/17 (провадження № 61-30080св18).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення ст. 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22.

Зі слів позивачки ОСОБА_1 , вона добровільно та регулярно тривалий час перераховувала своїй сестрі ОСОБА_5 грошові кошти, не зазначаючи при цьому призначення платежу, що може розцінюватися лише як добровільний фінансовий переказ без зворотного обов`язку.

Крім того, позивачкане була позбавлена можливостіперераховуватикошти на своє ім`я та на свій власний рахунок або самостійно зберігати. Доказів зворотного позивачка не надала.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що грошові перекази, здійснені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 набуті отримувачкою безпідставно та підлягають поверненню їй.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо позовної вимоги про визнання права власності на грошові кошти за оренду квартири АДРЕСА_1 в період 31.08.2008 - 30.06.2021 років у сумі 850 500,00 грн.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 1996 року є власницею квартири АДРЕСА_1 , та з 2001 року - власницею квартири АДРЕСА_2 . Указані відомості підтверджуються відповідними договорами купівлі-продажу.

У матеріалах справи міститься копія Договору найму житлового приміщення (квартири) від 24.07.2008 та паперова копія електронного листа гр. ОСОБА_15 від 11.03.2024, відповідно до яких ОСОБА_5 в період з 24.07.2008 по 30.06.2021 здавала останній в оренду квартиру позивача АДРЕСА_1 зі щомісячної орендною платою у розмірі 5-7 тисяч грн. Розрахунок відбувався готівкою, на підтвердження чого позивачем надано рукописний графік розрахунків, де навпроти кожного платежу проставлений підпис ОСОБА_5 про отримання орендної плати.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 756/9369/21, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Позивачка ОСОБА_1 не надала доказів щодо безпідставного набуття коштів ОСОБА_5 за оренду її квартири, а з наявних у справі доказів неможливо встановити, які саме правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з яких підстав остання протягом такого тривалого часу здавала в оренду квартиру позивача та на якій правовій підставі. У договорах оренди, копії яких долучено до матеріалів справи, орендодавцем вказана ОСОБА_5 , у вказаних договорах відсутні посилання на те, що ОСОБА_1 є власницею квартири.

Крім цього, у договорах оренди відсутні будь-які вказівки щодо подальшої долі коштів, які сплачують орендарі. Також за період оренди квартири (31.08.2008 - 30.06.2021) та до смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) позивачка не заявляла їй жодних претензій щодо здачі квартири та щодо отриманих, а також непереданих власнику орендних платежів, відтак можливий отриманий дохід від оренди квартири суд не може розцінювати, як безпідставно набуте майно відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Доводи позивачки ОСОБА_1 стосовно того, що протягом 2008 - 2016 років вона передала ОСОБА_5 готівкою грошові кошти у сумі 44 104,20 доларів США, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях сторони позивача та не підтверджуються будь-якими доказами.

Твердження позивачки про матеріальну неспроможність подружжям ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 отримати достатні доходи для набуття у спільну сумісну власність грошових коштів, що є предметом спору та знаходяться на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України», також є безпідставним.

Відповідно до довідки ГУ Пенсійного фонду України у м. Києві № 2600-05-02-7/203481 від 16.10.2023, ОСОБА_5 у період з серпня 2011 року по грудень 2022 року отримала пенсійних виплат на загальну суму 629 839,69 грн. Відповідач ОСОБА_2 у період з липня 2007 року по грудень 2022 року отримав пенсійних виплат на загальну суму 627 478,57 грн.

Також 20.03.2017 ОСОБА_5 отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_16 грошові кошти, що зберігаються на рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 23 267,77 доларів США, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 47138884 від 20.03.2017.

До того ж, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2021, відповідач ОСОБА_2 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за 1 100 000,00 грн.

Вказані докази спростовують доводи позивачки про неспроможність ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 набути у власність грошові кошти, що є предметом спору та знаходяться на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України».

Частиною 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що ніхто не може бути протиправно позбавлений своїх грошових коштів. Це питання стосується ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує право кожної особи на мирне володіння своїм майном. Грошові кошти визнаються майном у контексті цієї статті, і суд захищає осіб від незаконного позбавлення їхніх коштів. Зокрема, вказана позиція відображена у наступних рішеннях Європейського суду з прав людини: у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23.09.1982, «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) від 27.04.1979 та «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria) від 19.12.1989.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, обов`язок доведення покладається на сторони справи. Позивач, у свою чергу, не надала належних доказів того, що спірні грошові кошти належали їй на законних підставах, а також не довела факту їх незаконного утримання чи використання спадкодавцем відповідачем. Суд враховує, що самі по собі доводи позивача без підтвердження документальними або іншими допустимими доказами не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

За загальними принципами цивільного права, власність на майно, зокрема на грошові кошти, має бути підтверджена правовими актами, такими як договори, розрахункові документи, підтвердження правочинів тощо. Проте, позивачка не надала документів, які б беззаперечно свідчили про належність їй грошових коштів, які є предметом спору.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку із його необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Кузьменко Іриною Генадієвною залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено31березня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова