КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3376/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року

у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

У травні 2021 року КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог позову зазначало, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та ним, КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», було укладено договір №601-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а воно, КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 25 березня 1999 року власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

01 липня 2001 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір №8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі.

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2001 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Заяв про припинення договору від відповідача не надходило.

Таким чином, надання послуг відповідачу здійснювалось на підставі договору від 01 липня 2001 року №8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Нарахування за спожиті відповідачем послуги здійснювалось на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Умови договору в частині здійснення оплати за спожиту теплову енергію відповідачем не виконувались. Заяв на адресу виконавця, щодо не отримання послуг від відповідача не надходило.

Відповідно до Додатку №1 до договору цесії воно набуло право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 8871,55 грн. за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, воно прийняло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 8871,55 грн.

Зазначає, що заборгованість відповідача за спожиті послуги в період з січня 2020 року по лютий 2021 року складається з: - 8871,55 грн. - заборгованість за спожиті в період з січня 2020 року по лютий 2021 року послуги за поставлену теплову енергію у гарячій воді;- 616,82 грн. - інфляційна складова боргу;- 269,07 грн. - три проценти річних.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за поставлену теплову енергію у гарячій воді за період з січня 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 8871,55 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 616,82 грн. та три проценти річних у розмірі 269,07 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за поставлену теплову енергію у гарячій воді за період з січня 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 8871,55 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 616,82 грн., три проценти річних у розмірі 269,07 грн. та судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що сума заборгованості не підтверджена позивачем, оскільки для підтвердження суми боргу (з якої почався розрахунок у даній справі) позивач мав надати підтверджуючі документи, наприклад договір №601-18 від 11 жовтня 2018 року про відступлення прав вимори (цесії) та додатки, згідно яких було б зрозуміло, яка сума боргу була відступлена позивачу та за який період.

Тому, він вважає, що суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази у справі, не встановив за який період була нарахована сума боргу, з чого вона складається та інше.

Також, зазначає, що він у відзиві на позов зазначав, що при розгляді Шевченківським районним судом м. Києва справи №761/9943/13-ц за його позовом до ПАТ «Київенерго» про визнання договору недійсним, рішенням від 26 листопада 2013 року йому було відмовлено у задоволенні лише з тих підстав, що було пропущено строки позовної давності.

Однак, у вказаному судовому рішенні Шевченківський районний суд м. Києва зазначає, що: «Отже, судом достовірно встановлено, що даний договір не був укладений позивачем, а тому позовні вимоги, щодо визнання договору недійсним є обґрунтованими.».

Таким чином, судом першої інстанції не враховано факт того, що він не укладав Договір №8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді, який був підписаний уповноваженою особою АЕК «Київенерго» (за не виконання якого наразі стягнуто борг), вже встановлений судом в іншій справі та не потребує доказуванню.

Просив суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу КП Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Вказує, що у нього відсутні підстави для надання копії договору цесії, так як у даній справі заявлений позивачем період заборгованості з січня 2020 року по лютий 2021 року.

Звертає увагу на те, що на сьогоднішній день розглядаються три судові справи, щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за одним особовим рахунком, при цьому за різні періоди та у різних розмірах.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до ПАТ «Київенерго», щодо визнання договору №8151047 недійсним та/або щодо розірвання вказаного договору.

Вказує, що під час розгляду судової справи №760/18748/15-ц встановлено факт споживання теплової енергії ОСОБА_1 за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01 липня 2001 року №8151047 за адресою: АДРЕСА_2 , а враховуючи факти встановлені у справі №760/18748/15-ц, то вони не потребують доказуванню, а саме: фізична особа ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 за договором/особовим рахунком № НОМЕР_1 та відповідно повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір №601-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 25 березня 1999 року власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Відповідно до листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації « від 20 вересня 2020 року за №062/14-8189 (И-2022) квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_1

01 липня 2001 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір №8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі.

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2001 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Заяв про припинення договору від відповідача не надходило.

Таким чином, надання послуг відповідачу здійснювалось на підставі договору від 01 липня 2001 року № 8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Нарахування за спожиті відповідачем послуги здійснювалось на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до Додатку № 1 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 8871,55 грн. за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору в частині здійснення оплати за спожиту теплову енергію відповідачем не виконувались. Заяв на адресу виконавця, щодо не отримання послуг від відповідача не надходило.

Таким чином, відповідач споживає теплову енергію, проте не сплачує в повному обсязі за фактичне щомісячне таке споживання наданих стороною позивача послуг, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За приписами ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг, належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За вимогами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Сторона позивача посилається на те, що виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

На підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року позивач прийняв від ПАТ «Київенерго» право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.

На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року №34 (5085). Договір складений на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та є договорами приєднання, а отже такий договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно п. 3 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Так, за змістом положень ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов ст. ст. 641, 642 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Ч. 2 ст. 642 ЦК України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

До того ж, слід зазначити, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що для підтвердження суми боргу (з якої почався розрахунок у даній справі) позивач мав надати підтверджуючі документи, наприклад, договір №601-18 від 11 жовтня 2018 року про відступлення прав вимори (цесії) та додатки, оскільки наявність відносин між сторонами, а отже, і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі.

Відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16, провадження №12-102гс19).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, відповідач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, щодо законності рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за надані та спожиті послуги, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для стягнення заборгованості за неналежне виконання своїх зобов`язань.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині того, що договір №8151047 між відповідачем та ПАТ «Київенерго» укладено не було, таяк на підтвердження, посилання відповідача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/9943/13-ц від 26 липня 2013 року, колегія суддів вказує про таке.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідачем оспорювався зазначений договір №8151047. Проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/9943/13-ц від 26 липня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Київенерго» про визнання договору від 01 липня 2001 року №8151047 недійсним, у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Тобто, на сьогодні відсутнє рішення суду, щодо визнання договору №8151047 недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до ПАТ «Київенерго», щодо визнання договору №8151047 недійсним та/або щодо розірвання вказаного договору, дані, які б свідчили про те, що договір №8151047 визнаний судом недійсним - відсутні.

Подібні висновки відображені у рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року у справі №760/18748/15-ц позовні вимоги ПАТ «Київенерго», щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №8151047 від 01 липня 2001 року задоволені в повному обсязі.

У рішенні від 11 серпня 2016 року у справі №760/18748/15-ц зазначено: «Як вбачається з матеріалів справи, дані, які свідчать про те, що договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01 липня 2001 року №8151047 визнаний судом недійсним - відсутні.».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у справі №760/18748/15-ц рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Під час розгляду судової справи №760/18748/15-ц встановлено факт споживання теплової енергії ОСОБА_1 за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01 липня 2001 року №8151047 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Враховуючи факти встановлені у справі №760/18748/15-ц, не потребують доказуванню з`ясовані обставини, а саме: фізична особа ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 за договором/особовим рахунком № НОМЕР_1 та відповідно повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач споживає теплову енергію, проте не сплачує в повному обсязі за фактичне щомісячне таке споживання наданих стороною позивача послуг.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба