Справа № 206/1766/25
Провадження № 2-о/206/119/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.,

присяжних: Мінзера О.В. Дорошевського А.В.,

за участю секретаря с/з Содоль М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Геник Л.С.,

представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_2

захисника-адвоката Яструба О.П.

особи стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 212, 259, 263-265, 268, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

В обґрунтування заяви зазначено, що 29 березня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару, направлення видано полковником медичної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який після особистого огляду зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): гострий поліморфний психотичний розлад.

За думкою комісії лікарів, хворий становить небезпеку для себе та оточуючих.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмової згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛПД» ДОР не надав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

У судовому засіданні представник заявника лікар - психіатр Холенко Д.А. просила задовольнити заяву, оскільки останній потребує лікування, у зв`язку з його психічним станом, наразі його стан стабілізувався після приймання терапії, йому встановлено діагноз гострий поліморфний психотичний розлад, але після проходження ним медичного обстеження, його діагноз може змінюватись. Раніше на лікуванні не перебував.

Прокурор в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заяви оскільки відсутні підстави визначені в ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу».

Особа, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти його госпіталізації до психіатричного закладу, вважав себе здоровим.

Захисник-адвокат Яструб О.П. просив відмовити в задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , оскільки будь-яких підстав для надання йому психіатричної допомоги не має. Також зазначив, що ним подано відзив на заяву в якому викладено обґрунтування, щодо відмови в задоволенні заяви.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника лікаря - психіатра, особи, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 думку прокурора, захисника, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 29 березня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару, направлення видано полковником медичної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який після особистого огляду зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): гострий поліморфний психотичний розлад.

В заяві зазначено, що при обстеженні психічного стану особи в приймальному відділенні КП «ДБКЛПД» ДОР черговий лікар-психіатр ОСОБА_4 підтвердив наявність психічних розладів у ОСОБА_1 у вигляді: Мовний контакт мав формальний характер, в бесіді дратівливий, на питання відповідає неохоче, під час бесіди постійно натягує панаму на очі. Метушливий, напружений, недовірливий, підозрілий до оточуючих. Під час бесіди постійно вскакує з місця, не може встояти в одному положенні, переминається з ноги на ногу, кричить. лається. Скарг на свій стан не виказує, каже що в нього проблема з нижніми кінцівками і йому треба лікуватись в неврології. На питання чому доставлений до лікарні відповідає, що: «ВЛК направило. Я взагалі то здоровий, я не хочу тут знаходитись». Зі слів медичного персоналу у відділенні поводився агресивно як до пацієнтів, так і до самого медичного персоналу: штовхався, кричав матом. погрожував розправою. Продуктивну симптоматику не заперечує. каже: «Я взагалі своїх думок не чую, постійно якийсь шум, іноді якісь звуки присутні в голові». До медичного персоналу підозрілий, легко афектується, відмовляється від прийому ліків та обстеження. Під час бесіди активно виказує маячні ідеї відношення, переслідування. Суїцидальних думок на момент огляду не висловлює. Критика до свого стану порушена. Від лікування категорично відмовляється. Встановлено діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад. F23.0

Згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтями 12,81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження передбачені вищезазначені підстави для госпіталізації хворого.

Зокрема, представником заявника будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих - суду надано не було.

Особа, стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував, що почуває себе добре та є здоровою людиною, а тому необхідності в його госпіталізації не має. Протилежного в судовому засіданні встановлено не було.

Згідно з ч.ч. 2-5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» комісія лікарів виявила, що у хворого мовний контакт мав формальний характер, в бесіді дратівливий, на питання відповідає неохоче, під час бесіди постійно натягує панаму на очі. Метушливий, напружений, недовірливий, підозрілий до оточуючих. Під час бесіди постійно вскакує з місця, не може встояти в одному положенні, переминається з ноги на ногу, кричить. лається. Скарг на свій стан не виказує, каже що в нього проблема з нижніми кінцівками і йому треба лікуватись в неврології. На питання чому доставлений до лікарні відповідає, що: «ВЛК направило. Я взагалі то здоровий, я не хочу тут знаходитись». Зі слів медичного персоналу у відділенні поводився агресивно як до пацієнтів, так і до самого медичного персоналу: штовхався, кричав матом. погрожував розправою. Продуктивну симптоматику не заперечує. каже: «Я взагалі своїх думок не чую, постійно якийсь шум, іноді якісь звуки присутні в голові». До медичного персоналу підозрілий, легко афектується, відмовляється від прийому ліків та обстеження. Під час бесіди активно виказує маячні ідеї відношення, переслідування. Суїцидальних думок на момент огляду не висловлює. Критика до свого стану порушена. Від лікування категорично відмовляється.

ОСОБА_1 було поставлено попередній діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад. F23.0.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації до КП «ДБКЛПД» ДОР», вказано, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» №1489-111 від 22.02.2000 року.

Лікар-психіатр ОСОБА_2 суду пояснила, що наразі стан ОСОБА_1 стабілізувався після приймання терапії, останньому встановлено діагноз гострий поліморфний психотичний розлад, але після проходження ним медичного обстеження, його діагноз може змінюватись.

Отже, в судовому засіданні не було встановлено того факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, а відтак неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Так, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є небезпечною особою для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 212, 259, 263-265, 268, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.В. Поштаренко

Присяжні: О.В. Мінзер

А.В. Дорошевський