Справа № 159/5413/24
Провадження № 2/159/132/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участю секретаря судового засідання Бакай Л.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Велицької сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок,-

ВСТАНОВИВ

Позов мотивовано тим що З 10 серпня 2000 року Мельницькою сільською радою Ковельського району Волинської області було надано можливість ОСОБА_1 проживати у житловому будинку у житловому будинку АДРЕСА_1 так як даний будинок пустував. Пізніше мали укласти договір купівлі-продажу та в подальшому провести державну реєстрацію даного договору та набути право власності на даний житловий будинок. Позивач фактично проживає у вищевказаному житловому будинку з 2000 року. Згідно витягу з погосподарської книги даний житловий будинок числиться за ОСОБА_1 .

Позивач більше 14 років володіє та продовжує відкрито проживати в зазначеному вище житловому будинку. Просить суд визнати право власності ОСОБА_1 в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними будівлями та побутовими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання призначене на 01.04.2025р. сторони не з`явилися.

Представник позивача раніше звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності сторони позивача, наполягав на задоволенні позову.

Від селищного голови Велицької селищної ради Ковельського району Волинської області надійшла заява про розгляд страви у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.

За змістом частин четвертої та п`ятої ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 вказано, що за таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників справи про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення

Отже за таких умов датою рішення суд зазначає дату складання повного тексту рішення.

З урахуванням способу обраного позивачем для захисту своїх прав суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжив судовий розгляд з огляду про таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.4 ст.12, ч.1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності виник з набранням чинності Цивільного Кодексу 2003р., а саме з 1 січня 2004 року та опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК є, зокрема, фізичні особи та юридичні особи.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

ВС у Постанові від 10 жовтня 2018 року по справі №557/1209/16-ц виклав правову позицію, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

З наданих сторонами суду доказів суд встановив таке.

Згідно довідки БТІ від 21.12.2021р. будинок за адресою АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012р. не зареєстровано.

Доказів реєстрації права власності будинку за вищенаведеним адресом в реєстрі прав власності та речових прав позивачем суду не надано. З клопотаннями про витребування таких доказів сторони не зверталися.

З Технічного паспорту будинку садового типу вбачається, що він виготовлений уперше 31.12.2021р. та замовником є позивач ОСОБА_1 .. В характеристиках на будинок вказано рік спорудження 1939. Доказів на підставі яких було встановлено рік побудови та ким побудовано в 1939 р. будинок суду не надано.

В Довідці №932 від 10.11.2023р. Велицька сільська рада зазначила, що згідно запису погосподарських кних за 2000-2023р ОСОБА_1 разом із сім`єю проживає в житловому будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Добросовісно володіє нерухомістю і продовжує відкрито та безперервно володіти нею без реєстрації. Ведуть домашнє підсобне господарство, сплачує послуги за використання електроенергії, здійснює догляд і ремонт майна.

У витягу з по господарської книги №1 за 2023р. зареєстрованого №931 від 10.11.2023р. вказано, що особовий рахунок № НОМЕР_1 за яким будинок з надвірними будівлями і спорудами належить ОСОБА_1 .

Відомостей хто належить до складу сім`ї позивача, а також доказів за ким значилося домоволодіння за по господарськими книгами з періоду побудови будинку в 1939р. по 2000р., а також з 2000р по 2022р та правова підстава для вселення позивача та вселення його сім`ї, суду не надано.

Згідно Відповіді № 807813 від 25.09.2024р. з Єдиного державного демографічного реєстру місце проживання позивача зареєстроване за адресом АДРЕСА_2 . Дата реєстрації: 28.04.1998р. Доказів про зміну прописки (реєстрації) свого місця проживання, починаючи з 2000 р. позивачем не надано.

З листа Велицької сільської ради від 24.05.2023р. №207/3.23./2-23 вбачається, що позивач звернувся до сільської ради 23.05.2023р. із пропозицією купівлі-продажу спірного будинку, але відповідно до переданих раді первинних документів будинок не перебуває на балансі Велицької сільської ради, тому неможливо укласти угоду.

Листом ПАТ «Волиньобленерго» №526/800-24 від 18.12.2024р. позивачу повідомлено, що особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресом розташування будинку відкритий на ОСОБА_1 з 30.10.2003р. і заборгованість станом на 01.02.2019р. відсутня. Також надано Довідку №1880 від 22.11.2024р. щодо нарахувань за послуги електропостачання по особовому рахунку за період з 01.01.2019р по 22.11.2024р.

В Довідці №584 від 23.12.2024р. Велицької сільської ради вказано, що ОСОБА_1 має в користуванні земельну ділянку орієнтовною площею 0,18га для будівництва і обслуговування житлового будинку за яку сплачував земельний податок з 2002р. по теперішній час.

В Довідці Велицької сільської ради №158_3.23/2-25 від 05.03.2025р. вказано, що земельна ділянка за адресом АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_1 згідно книги погосподарського обліку №1, за якою він вів господарську діяльність на присадібній ділянці, починаючи з 2002р. по теперішній час, за користування якою нараховувався земельний податок. Відповідних копій документів, на підставі яких було видано довідку №584 від 23.12.2024р. на виконання Ухвали від 30.01.2025р. відповідач суду не надав. А витяг погосподарської книги №1 суду надано за 2023р.

Наведені докази не містять обґрунтувань правомірного вселення (зайняття) спірного будинку та прибудинкових споруд Позивачем.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

Наведена вище правова позиція щодо підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю наведена у постанові Великої Плати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Отже суд дійшов висновку, що позивачем не доведено законність спорудження домоволодіння, а саме що об`єкт побудований до 05 серпня 1992 року або прийнятий пізніше в експлуатацію та зареєстрований як об`єкт нерухомості за певним суб`єктом, добросовісність заволодіння чужим майном, адже не доведено хто побудував будинок, кому він належить або на якій правовій підставі позивач вселився разом із сім`єю у безхазяйне майно визнане в порядку ч.2 ст.335 ЦК України або ст.137 ЦК Української РСР.

І навпаки досліджені докази вказують, що позивач знав принаймні повинен був знати що він неправомірно заволодів будинком, оскільки його не будував і право на вселення не отримував, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити.

Твердження відповідача у наданих довідках, що позивач добросовісно володіє нерухомістю і продовжує відкрито та безперервно володіти нею без реєстрації суд не може визнати достовірними відповідно до ст.79 ЦПК України оскільки, ці обставини не підтверджено належними доказами, які витребовувалися Ухвалою суду від 30.01.2025р.

Таким чином, суд приходе до висновку про відсутність законних підстав для визнання відповідачем позову та його задоволення.

Інші документи, що надані сторонами встановлених судом обставин не спростовують.

Відповідно до ч.1 чт. 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Велицької сільської ради Ковельського району Волинської області про визнання права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок розташований за адресом АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.04.2025 року.

Головуючий:О. Г. ШИШИЛІН