Справа № 645/5949/24
Провадження № 2/645/357/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Спесивцева О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Асєєвої К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа-Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову вказує, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 07.04.2017 року, який було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23.11.2021 року у справі № 645/5008/18. Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу діти проживали з позивачем. Також, рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23.11.2021 року у справі № 645/5008/18 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 січня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 11.02.2022 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02.02.2022 № 645/5008/18 про стягнення з відповідача на користь аліментів на утримання дітей. Натомість, з 02.02.2022 по 20.08.2024 року відповідач жодних коштів не сплатила, рішення суду не виконує. А тому, оскільки позивач не має постійного місця роботи, з метою утримання дітей, він змушений займатися тимчасовими підробітками. Вказує, що відповідач не надавала і не надає ніякої допомоги на утримання та виховання дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується взагалі з дітьми, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Зазначив, що оскільки у країні війна та постійні вибухи, що дуже жахає дітей, позивачу було запропоновано виїзд з дітьми у Німеччину, проте, без позбавлення відповідача батьківських прав, це є неможливим. Вказав, що відповідач не заперечує проти виїзду позивача закордон з дітьми.

Позивачем разом з позовом було надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 24.08.2024 року, в якій вона не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу без її участі в судовому процесі та задовольнити позов.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року відкрито провадження по справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження по справі.

Ухвалою суду від 06.11.2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28.11.2024 від представника Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшло клопотання про заміну третьою особи на належну юридичну особу - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.

12.12.2024 від представника позивача Тимошенка В.М. надійшла заява про продовження підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 12.12.2024 року замінено третю особу - Службу у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Продовжено строк проведення підготовчого провадження по цивільній справі на тридцять днів.

23.01.2025 року від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшов письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 02.01.2025 року №10.

12.02.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява, в якій він просив залучити заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 13.11.2024 року, в якій вона повідомляє, що сповіщена про розгляд справи №645/5949/24, не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу без її участі в судовому процесі та задовольнити позов.

Ухвалою суду від 12.02.2025 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання позову про позбавлення батьківських прав та продовжено розгляд цивільної справи.

Ухвалою суду від 12.02.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано для допиту в якості свідка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Викликано в судове засідання з метою опитування малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та неповнолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в присутності представника органу опіки та піклування, а також психолога.

У судовому засіданні 01.04.2025 року позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач у судові засідання жодного разу не з`явилася, про дату, час і місце судових засідань неодноразово повідомлялась засобами поштового зв`язку, проте поштові відправлення повернулись до суду з відміткою: "адресат відсутній за вказаною адресою", що згідно зі ст. 272 ЦПК України та усталеною практикою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17, від 09.11.2023 у справі № 753/114/22) вважається належним повідомленням. Відповідач також неодноразово викликалася до суду за допомогою СМС повідомлень. При цьому, в матеріалах справи наявна нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 від 13.11.2024 року, в якій вона повідомляє, що сповіщена про розгляд справи №645/5949/24, не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу без її участі в судовому процесі та задовольнити позов.

Представник третьої особи у судове засідання призначене на 01.04.2025 року не прибула, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не прибули у судове засідання, проте були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 07.04.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 6).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.05.2021 року у справі №645/5981/19, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах Дітей Харківської міської ради про визначення місця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9-13).

У рішенні суду по вищевказаній справі зазначено, що з Акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти, складеного 28 серпня 2020 року членами комісії у складі: класного керівника 4-В класу та класного керівника 2-Б класу, затвердженого директором КЗ «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 49»ХМР, вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають з батьком та бабусею за адресою: АДРЕСА_2 , які приділяють достатньо уваги вихованню та навчанню дівчат. Директором КЗ «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 49»ХМР та класними керівниками на дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_14 складені характеристики, з яких вбачається, що діти характеризуються позитивно, та зазначено, що активну участь у їх вихованні приймають батько та бабуся, мати мало цікавиться життям доньок.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23.11.2021 року у справі №645/5008/18, яке набрало законної сили, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 січня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття; звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми виплат за один місяць. Також вказаним судовим рішенням частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07 квітня 2017 року Фрунзенським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 121; після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_10 »; в решті вимог відмовлено (а.с. 16-24).

На виконання рішення суду у справі №645/5008/18, Фрунзенським районним судом м.Харкова 23.11.2021 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 січня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 33-34).

Постановою державного виконавця Немишлянського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Лєсніковою Г.Б. від 11.02.2022 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Фрунзенського районного суду м.Харкова №645/5008/18 від 02.02.2022 року (а.с. 29-30).

Довідкою в.о. начальника Немишлянського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 01.02.2024 року №11056 повідомлено про неотримання позивачем аліментів з ОСОБА_2 за період з 16.01.2021 року по 30.01.2024 року згідно виконавчого листа Фрунзенського районного суду м.Харкова №645/5008/18 від 02.02.2022 року (а.с. 32).

Також позивачем надано копії повідомлень УПСЗН адміністрації Немишлянського району ХМР від 17.04.2024 №1209 та 11.10.2024 №4940 про надання державної допомоги сім`ям з дітьми, відповідно до яких у період з 01.04.2024 по 30.09.2024 та з 01.10.2024 по 31.03.2025 призначено «тимч.доп.коли (бат.) ухиляються від сплати аліментів» (а.с. 87-89).

18.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Немишлянського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою в порядку ст. 214 КПК України, в якій просив притягнути ОСОБА_2 до встановленої законом кримінальної відповідальності за несплату аліментів на дітей (а.с. 35). Рішення за наслідком розгляду вказаної заяви позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Директором КЗ «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 49»ХМР та класними керівниками на дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_14 складені характеристики, з яких вбачається, що діти характеризуються позитивно, та зазначено, що активну участь у їх вихованні приймають батько та бабуся. (а.с. 5,7).

Допитана у судовому засіданні 27.02.2025 року в якості свідка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказала, що є матір`ю позивача та бабусею малолітньої ОСОБА_9 та неповнолітньої ОСОБА_11 . Зазначила, що проживає разом зі своїм сином та онучками за адресою АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідач приблизно з кінця 2017 року, коли молодшій дитині було 4 роки, змінила поведінку, почала вживати спиртні напої, один раз не ночувала вдома 3 дні. Зазначила, що через необхідність приділяти уваги вихованню онучок, вона була вимушена звільнитися з роботи. З 2021 року відповідач взагалі не спілкується ані з дітьми, ані з нею та позивачем.

У судовому засіданні 19.03.2025 року судом, в присутності представника органу опіки та піклування, а також психолога, було заслухано малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та неповнолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Так, неповнолітня ОСОБА_12 вказала, що вона проживає разом з батьком, бабусею та молодшою сестрою ОСОБА_9 . Зі своєю матір`ю вона не спілкується, останній раз з нею бачилася у 2020 році під час судового засідання. Зазначила, що батько працює, повністю забезпечує родину, переймається її життям, не сварить, є добрим та веселим. З навчанням допомагає бабуся. За матір`ю вона не сумує.

Малолітня ОСОБА_9 вказала, що проживає разом з батьком, бабусею та старшою сестрою ОСОБА_13 . На даний час вона навчається у 6-му класі, з навчанням допомагає бабуся. Батько добрий, грає з нею, знає її друзів, смачно готує. Вказала, що зі своєю матір`ю вона давно не бачилася та не спілкується. Батько та бабуся також не спілкуються з матір`ю.

Згідно наданого висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав від 02.01.2025 року №10, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, керуючись ст. ст. 19, 164 СК України та рекомендацією Комісіїз питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, в інтересах дитини, як представник органу опіки та піклування, вказав про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.82-84).

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами першим, другим статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2025 року по справі № 527/955/24 (провадження № 61-16860св24) звернув увагу на те, що взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., наприклад, пункт 143 рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «KB та інші проти Хорватії» [13]). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії[14])

Також у вказаній постанові Верховний Суд наголосив, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Наведений обов`язок ним не виконано, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Факт стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дітей сам по собі не може свідчити про свідоме ухилення її від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочок, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання мати до надання дітям належного утримання. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа №559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц.

При цьому, наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 712/10623/17).

В зв`язку з чим, доводи позивача про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав зумовлено необхідністю виїзду його разом з дітьми до Німеччини, не можуть слугувати підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

При вирішенні спору в цій справі суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дочок, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла насильство по відношенню до них.

Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Відтак, розрив між матір`ю та дитиною сімейних відносин не відповідає інтересам дитини та не може бути виправданий заявою відповідачки про визнання позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини.

Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справі №401/1944/22 від 10.11.2023 та врахованій судом, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Згідно ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При вирішенні справи судом враховано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 02.01.2025 року №10, згідно якого орган опіки та піклування вказав, що в результаті вивчення матеріалів справи не виявлено достатніх доказів для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Також вказано, що питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. В зв`язку з чим, керуючись ст. ст. 19, 164 СК України та рекомендацією Комісії, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах дитини, як представник органу опіки та піклування, дійшов висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Доказів скасування вказаного висновку або оскарження дій посадових осіб Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Показаннями свідка також не підтверджені обставини, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо своїх дітей. Натомість, приймаючи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що поведінку ОСОБА_2 до виховання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 можливо змінити у кращу сторону без застосування крайнього заходу впливу, а тому вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків

У разі ж небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом про позбавлення її батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено нею дії на виконання такого попередження.

З урахуванням наведеного, оскільки в позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 206, 247, 258-259, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Покласти на орган опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ;

Представник позивача: адвокат Тимошенко Володимир Миколайович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 503 від 28.12.2006 року;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , адреса: 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55

Повний текст рішення складено 03.04.2025 року.

Головуючий суддя О.В. Спесивцев