Номер провадження: 22-ц/813/2357/25
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Коваленко Сергія Олеговича, представника товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року, постановленого під головуванням судді Вінської Н.В., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованість у розмірі 74 326, 22 грн., яка складається з 63 000,96 грн. - інфляційне збільшення, 25 954,22 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 11 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав, а ОСОБА_1 отримала 38 000 доларів США, на умовах строковості, повернення до 15.06.2015 року та сплати відсотків за користування грошовими коштами.

З метою забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 , яке виникло за кредитним договором, банком з ОСОБА_3 укладено договір поруки.

28 серпня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав, а ОСОБА_1 отримала 35 000 доларів США, на умовах строковості, повернення до 27.08.2028 року та сплати відсотків за користування грошовими коштами.

Позивач свої зобов`язання за договорами виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредити, однак ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов`язання не виконують, в результаті чого у них виникла заборгованість перед кредитором.

14 лютого 2011 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-672/11 позовні вимоги ПАТ «Ерсте Банк» задоволені, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 658 838 грн. 95 коп.

14 червня 2021 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси у справі №2-672/11 заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено, замінено вибулого стягувача її правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 2-672/11.

Рішенням Комінтерновського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року у задоволені позову ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Коваленко С. О., представник ТОВ «Консалт Солюшенс» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що в результаті невиконання рішення суду у відповідачів виникла заборгованість, яка розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та яка станом на 23.02.2022 року становить 74326,22 грн. і складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість у розмірі 25 95,22 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 63000,96 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає в повній мірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 11 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/9247/5/17391, за змістом пункту 1.1. якого Кредитор надає Позичальнику кредит у сумі 38 000,00 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 15 червня 2015 року в порядку на умовах, визначених цим Кредитним договором (а.с. 10-12).

З метою забезпечення Кредитного договору № 014/9247/5/17391, 11 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 014/9247/5/17391/2, за змістом пункту 1.2. якого, Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником його Боргових зобов`язань за Кредитним договором № 014/9247/5/17391 від 11 червня 2008 року, в повному обсязі таких зобов`язань (а.с. 13-14).

Також, 28 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/9247/2/22158 за змістом пункту 1.1 якого Кредитор надає Позичальнику кредит у сумі 35 000,00 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 27 серпня 2028 року в порядку та на умовах, визначених цим Кредитним договором (а.с. 15-17).

14 лютого 2011 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 2-672/11 позовні вимоги ПАТ «Ерсте Банк» задоволено, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитними договором № 014/9247/5/17391 від 11.06.2008 року та № 014/9247/2/12158 від 28.08.2008 року в розмірі 658 838 грн. 95 коп. (а.с. 18-20).

Так, ТОВ «Консалт Солюшенс», яке є правонаступником ПАТ «Фідобанк», просило стягнути з відповідача 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості та інфляційні втрати за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року у зв`язку з невиконанням відповідачами рішення суду.

З відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 13.08.2021 року за вих.№19215/10.01-08 стало відомо, що востаннє виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 2-672/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором було завершено 09.02.2016 року. З вказаної відповіді вбачається, що за виконавчим листом № 2-672/11 частково стягнуто кошти, залишок боргу складає 288 117,07 грн. (а.с. 31).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд першої інстанції, виходив із того, що ні ПАТ «Фідобанк», правонаступником якого є позивач, ні сам позивач, після повернення завершення 09.02.2016 року виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі №2-672/11, не реалізували своїх прав на повторне звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, не звертався до суду із заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, а отже на момент пред`явлення позову втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), а тому суд дійшов висновку про те, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову або після відкриття виконавчого провадження.

Проте, колегія не погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

У пункті 8.22. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

Згідно з висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14 10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що 14 лютого 2011 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 2-672/11 позовні вимоги ПАТ «Ерсте Банк» задоволено, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитними договором № 014/9247/5/17391 від 11.06.2008 року та № 014/9247/2/12158 від 28.08.2008 року в розмірі 658 838 грн. 95 коп. (а.с. 18-20).

Відповідно до відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 13.08.2021 року за вих.№19215/10.01-08 стало відомо, що залишок боргу складає 288 117,07 грн. (а.с. 31).

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції наведеного не врахував, дійшовши необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову банку про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь банку 3 % річних у зв`язку з непогашенням кредитної заборгованості, залишивши поза увагою, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 947/68/22.

Виходячи з того, що рішення суду виконане не в повному обсязі, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України 3 % процентів річних.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року 3% річних склали 25954,22 грн. Даний розрахунок відповідачем не спростований (а.с. 6).

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права в частині стягнення 3% річних заслуговують на увагу.

Що стосується стягнення інфляційних витрат у розмірі 63000,96 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів, звертає увагу, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 %.

За період зазначений позивачем з лютого 2019 року по лютий 2022 рік ( за 2019 рік - 100,5%, 100,9%, 101,0%, 99,5%, 99,4%, 99,7%, 100,7%, 100,7%, 100,1%, 99,8%, за 2020 рік - 100,2%, 99,7%, 100,8%, 100,8%, 100,3%, 100,2%, 99,4%, 99,8%, 100,5%, 101,0%, 101,3%, 100,9%, за 2021 рік - 101,3%, 101,0%, 101,7%, 100,7%, 101,3%, 100,2%, 100,1%, 99,8%, 101,2%, 100,9%, 100,8%, 100,6%; за 2022 рік за січень, лютий - 101,3%, 101,6%) величина індексу споживчих цін не перевищувала поріг індексації у розмірі 103%, а тому сума боргу не може бути проіндексована.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс», підлягають частковому задоволенню на суму 25954,22 грн. (35%), на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках судові витрати зі сплати судового збору у суді першої (2684,00 грн. (а.с. 8)), та апеляційної інстанції (3220,80 грн. (а.с. 73)) у розмірі 2 066,68 грн.

З огляду на положення ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представника товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () заборгованість у розмірі 25 954 гривні 22 копійки.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () судові витрати зі сплати судового збору у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2 066 гривень 68 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Є.С. Сєвєрова