Номер провадження 2/754/3399/25
Справа №754/2896/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення виготовлено 02.04.2025)

02 квітня 2025 року м. Київ, Деснянський районний суд міста Києва, суддя О. Грегуль, секретар судового засідання І. Вакуленко, справа № 754/2896/25

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач

Вимоги позивач: стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов у якому посилаючись на неповне виконання відповідачем рішення заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2011 у справі № 2-1145/11 (суддя Колегаєва С.В.) позивач просить за період з 26.07.2012 по 20.02.2025 стягнути з відповідача 92273,05 грн. - втрати від інфляції (сума83432,12 грн.) і три проценти річних від простроченої суми (сума 8840,93).

Ухвалою суду від 25.02.2025 позов залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 05.03.2025 відкрито провадження (спрощене з викликом учасників справи).

Про час і місце підготовчого засідання всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, а відповідач позов не визнала посилаючись на те, що після початку примусового виконання судового рішення про стягнення коштів нею повністю виконано судове рішення.

Вислухавши позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до наданої головуючому довідки архіву суду від 11.03.2025 справа № 2-1145/11 знищена за строком зберігання і в наряді судових рішень за 2011 р. містяться оригінали рішення від 07.02.2011 та ухвали від 09.11.2011.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2011 у справі № 2-1145/11 (суддя Колегаєва С.В.) з ОСОБА_2 (відповідач) на користь кредитної спілки «Аккорд» стягнуто 23055,72 грн. за договором кредиту, 230,55 грн. - судового збору, 120 грн. - витрат на ІТРС.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2011 у справі № 2-1145/11 (суддя Колегаєва С.В.) відмовлено ОСОБА_2 (відповідач) у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до укладеним і підписаних між КС «Аккорд» і ОСОБА_1 (позивач) договору № 26/07 про відступлення права вимоги та виконання зобов`язань від 26.07.2012 та реєстру боржників від 26.07.2012 (Додаток № 1 до договору № 26/07 від 26.07.2012) КС «Аккорд» відступила ОСОБА_1 (позивач) право вимоги до боржників за договорами , що зазначені в реєстрі боржників на загальну суму 115684,82 грн. і серед яких до ОСОБА_1 (позивач) перейшло право вимоги до ОСОБА_2 (відповідач) за кредитним договором від 24.01.2008 № В-34094 на суму 23406,27 грн..

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2021 у справі № 2-1145/11 (суддя Сенюта В.О.) заяву ОСОБА_1 (позивач) про видачу дубліката виконавчого листа повернуто без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2022 у справі № 2-1145/11 (суддя Лісовська О.В. ) ОСОБА_1 (позивач) відмовлено у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.05.2024 у справі № 2-1145/11 (суддя Галась І.А.) задоволено заяву ОСОБА_1 (позивач) про видачу дубліката виконавчого листа.

З мотивувальних частин ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2022 у справі № 2-1145/11 (суддя Лісовська О.В.) та ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 01.05.2024 у справі № 2-1145/11 (суддя Галась І.А.) вбачається, що судом видавався виконавчий лист № 2-1145 від 21.03.2011, а ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2020 задоволено заяву ОСОБА_1 (позивач) про заміну сторони виконавчого провадження та виконавчий лист не передавався ОСОБА_1 (позивач) саме КС «Аккорд», а також відкрите 01.11.2019 ВП № НОМЕР_4 завершено.

Відповідно до наданого ОСОБА_1 (позивач) листа Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 12.02.2025 № НОМЕР_3/12 відділ виконавчої служб на заяву ОСОБА_1 (позивач) від 27.01.2025 повідомив, що за даними АСВП перебуває на виконанні ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1145/11 від 04.06.2024 виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 (відповідач) на користь ОСОБА_1 (позивач) 23406,27 грн. та 25.07.2024 державним виконавцем винесено ряд постанов у тому числі і про відкриття виконавчого провадження, яка була направлена сторонам виконавчого провадження, 04.02.2025 державним виконавцем повторно направлено вимог до банків на отримання інформації, яка містить банківську таємницю.

Відповідно до наданої ОСОБА_1 (позивач) постанови державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 25.07.2024 відкрито ВП № НОМЕР_3 по виконанню виконавчого листа № 2-1145/11 від 04.06.2024 виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 (відповідач) на користь ОСОБА_1 (позивач) заборгованості за кредитним договором в розмірі 23055,72 грн., 230,55 грн. - судового збору та 120 грн. - витрат на ІТЗС.

Відповідно до наданої ОСОБА_2 (відповідач) постанови державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 19.02.2025 про закінчення ВП № НОМЕР_3 виконавче провадження закінчено у зв`язку із повним виконання виконавчого документа.

У судовому засіданні ОСОБА_2 (відповідач) пояснила, що вона є вдовою після загибелі чоловіка на війні та матір`ю двох дітей, позивачу бачить вперше і після того, як вона дізналась про відкрите виконавче провадження, одразу погасила свою заборгованість перед стягувачем та погасила відповідні виконавчі платежі

Згідно ст. 625 ЦК України, 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13: «36. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 37. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 38. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 по справі №686/21962/15-ц). 39. Крім того, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, у зв`язку з чим апеляційним судом правомірно відхилено доводи скаржника про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17: «44. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 45. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 46. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі N 6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 14-446цс18.».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19: «72. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц (провадження N 14-241цс19) та N 646/14523/15-ц (провадження N 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі N 922/3095/18 (провадження N 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19). 73. За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц (провадження N 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18). 77. Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). 77. Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).».

Згідно п. 15 і п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 18 ЦПК України, 1. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 2. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

ЄСПЛ у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що про необхідність виконання заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2011 у справі № 2-1145/11 (суддя Колегаєва С.В. ) ОСОБА_2 (відповідач) однозначно було відомо ще з 09.11.2011 (підстава - ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2011 у справі № 2-1145/11 (суддя Колегаєва С.В.) про відмову ОСОБА_2 (відповідач) у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду).

Про наявність у неї права ОСОБА_1 (позивач) достовірно було відомо з 26.07.2012 (дата підписання/укладення договору № 26/07 про відступлення права вимоги та виконання зобов`язань від 26.07.2012).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі палати КГС від 08.12.2022 у справі № 921/542/20 «40. Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб - порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. 41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії"). 42. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Німеччини"). 43. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ від 01.04.2008 щодо прийнятності у справі "Гуржий проти України" (Gurzhyy v. Ukraine), рішення ЄСПЛ від 17.07.2012 у справі "Мускат проти Мальти" (Muscat v. Malta). 44. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).».

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У той же час суду не надано доказів повідомлення ОСОБА_2 (відповідач) про перехід права вимоги від КС «Аккорд» до ОСОБА_1 (позивач).

В Україні з 12.03.2020 по 30.06.2023 був встановлений карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

З 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Позов ОСОБА_1 (позивач) підписала і подала до суду 25.02.2025 тобто після повного виконання судового рішення про стягнення коштів і про що позивачу достовірно було або могло бути відомо на час подання позову.

Вимоги про стягнення втрати від інфляції та три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК України пред`явленні та нараховані в період дії в Україні воєнного стану, а відповідно до положень п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Суду не надано будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили, що саме з вини ОСОБА_2 (відповідач) ОСОБА_1 (позивач) не могла отримати виконавчий лист до 04.06.2024 (дата видачі виконавчого листа із зазначенням ОСОБА_1 (позивач), як стягувача).

За таких обставин у задоволенні позову відмовляється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 4 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 3. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Судові витрати позивача покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: