КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2563/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 6» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 6» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

установив:

У серпні 2023 року ТОВ «РАДА 6»звернулось до Печерського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок є воно, ТОВ «РАДА 6».

На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», між ним, ТОВ «РАДА 6», та ОСОБА_1 було укладено Договір про управління будинком, надання послуг та участь у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території від 02 березня 2005 року, відповідно до умов якого воно зобов`язувалося забезпечити управління, обслуговування, ремонт житлового будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 , а також надання власникам житлово-комунальних та інших послуг, а відповідач, в свою чергу, зобов`язувалася оплачувати послуги не пізніше 01 числа наступного місяця.

Відповідач отримувала послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте зобов`язання, щодо своєчасної оплати за надані послуги у повному обсязі виконані не були, у зв`язку із чим, за період часу з 01 січня 2022 року по 30 червня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 19860,60 грн.

Також ним, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховано 5689,02 грн. інфляційної складової боргу та 3% річних у розмірі 850,47 грн.

Крім того, на підставі до п. 5.4. Договору про управління будинком, надання послуг та участь у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території від 02 березня 2005 року, ним нараховано пеню у розмірі 12074,14 грн., з розрахунку 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 19860,60 грн. основного боргу, 5689,02 грн. інфляційної складової боргу, 850,47 грн. - 3% річних, 12074,14 грн. - пені, та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 2684 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ТОВ «РАДА 6»подало апеляційну скаргу, в якій вказується на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що воно долучило до позовної заяви інформаційну довідку ББ-2020 №23 КП «Київське міське БТІ» від 12 червня 2020 року (код перевірки 233), в якій чітко зазначено відповідача власником квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, відсутність інформації про квартиру АДРЕСА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що з 01 січня 2013 року власник даної квартири не змінювався.

Таким чином, інформаційна довідка №340868502 від 28 липня 2023 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформаційна довідка ББ-2020 №23«Київське міське БТІ» від 12 червня 2020 року (код перевірки 233) є взаємодоповнюючими доказами належності квартири АДРЕСА_1 саме відповідачу.

Просило суд, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом діяльності ТОВ «РАДА 6» є надання комплексного обслуговування об`єктів.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «РАДА 6» посилалося на те, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 , не оплачує житлово-комунальні послуги, які надає ТОВ «РАДА 6» як власнику зазначеного житлового приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «РАДА 6» про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені слід відмовити, оскільки позивачем не доведено факту виникнення у відповідача зобов`язання, щодо сплати боргу за фактично спожиті житлово-комунальні послуги.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За положеннями ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі статтями 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, на власника, наймача житлового приміщення, покладено обов`язок сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як визначено у ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених законом.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно; розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку; розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, з огляду на зазначені вище норми чинного законодавства обов`язок у споживача оплатити послуги виникає з наявності факту надання таких послуг та їх споживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав суду належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме, доказів що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «РАДА 6» надало належні, достатні, достовірні та допустимі докази того, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а саме: інформаційну довідку №340868502 від 28 липня 2023 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформаційну довідку ББ-2020 №23 «Київське міське БТІ» від 12 червня 2020 року (код перевірки 233), оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «РАДА 6» просить стягнути заборгованість за надані послуги за період часу з 01 січня 2022 року по 30 червня 2023 року, проте, інформаційна довідка ББ-2020 №23 «Київське міське БТІ» де власником квартири АДРЕСА_1 зазначено відповідача датована 12 червням 2020 року, отже, інформації (достатніх та достовірних доказів) про належність квартири на праві власності відповідачу на момент звернення до суду з позовом та в період розрахунку заборгованості матеріали справи не містять.

Крім того, в матеріалах справи не міститься копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна для підтвердження права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 станом на момент звернення до суду з позовом та в період розрахунку заборгованості.

Разом з тим, оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені є похідними від позовної вимоги про стягнення основної суми боргу, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх безпідставність та відмову у їх задоволенні, оскільки позивачем не доведено факту виникнення у відповідача зобов`язання, щодо сплати боргу за фактично спожиті житлово-комунальні послуги.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами на підтвердження того, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 6» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба