КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційнускаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Паруль Юлією Олегівною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення заробітної плати.

Вимоги позовної заяви обґрунтовував тим, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Завод 410 ЦА», займав посаду фрезерувальника.

ОСОБА_2 23 травня 2024 року звільнився із займаної посади.

Позивач вказував, що за період з серпня 2022 року по березень 2024 року у роботодавця виникла заборгованість по виплаті заробітної плати, загальна сума якої становить 287 056,19 грн.

Зазначав, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81 992,40 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 287 056,19 грнта середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 81 992,40 грн

Рішенням Святошинського районного суду містаКиєвавід 15 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував надану позивачем довідку ОК-5 як доказ на підтвердження розміру нарахованої позивачу заробітної плати.

Вказує, докази нарахування та невиплати заробітної плати зберігаються на підприємстві, тобто, у відповідача, тому позивач не міг надати їх самостійно. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва про відкриття провадження у справі було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, однак, відповідач проігнорував вказану ухвалу суду.

За таких обставин, на думку апелянта, суд мав оцінити обставини щодо нарахування та невиплати заробітної плати на користь позивача.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

У судовому засіданні у апеляційному суді взяла участь представниця ОСОБА_2 - адвокат Паруль Ю.О., яка підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити з викладених підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час га місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що на заводі встановлено дводенний робочий тиждень (вівторок та середа) з тривалістю робочого дня з 08:00 до 16:30, технічної можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції завод не має. Тому просив суд відкласти розгляд справи на будь-який вівторок або середу не пізніше 16:00.

Клопотання не підлягає задоволенню, оскільки зміна графіку роботи підприємства - учасника справи не є поважною причиною неявки у судове засідання та безумовною підставою для відкладення розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує, що судове засідання по справі, призначене 06 лютого 2025 року, було відкладене за клопотаннями позивача та відповідача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_2 не надавдоказів на підтвердженняпозовнихвимог, з якихможнабуло б встановитиналежніпозивачувиплати на день звільнення та факт їхневиплати, а такожсередньоденнузаробітну плату позивача для нарахуваннясередньогозаробітку за час затримкирозрахунку при звільненні. Відсутністьзазначенихдокументівпозбавляє суд можливостіздійснитиперевіркуправильностівирахуваннясередньогозаробітку за час затримкирозрахунку при звільненні, здійсненогопозивачем, тобтопідтвердитиабоспростуватийого.

Однак, разом ізпозовноюзаявоюпозивачподавав суду клопотання про витребуваннядоказів, в якому просив витребувати у ДП «ЗАВОД 410 ЦА» документи, а саме: копію наказу про призначення на посаду ОСОБА_2 ; копію наказу про звільнення ОСОБА_2 ; довідку-розрахунокабописьмовепідтвердження про нараховану, але не виплаченузаробітну плату при звільненіщодо ОСОБА_2 .

УхвалоюСвятошинського районного суду м. Києвавід 07.06.2024 відкритопровадження у справі за правилами спрощеногопозовногопровадження з повідомленням без виклику, витребувано у відповідачакопію наказу про призначення, звільнення з посади позивача, довідку про нараховану, але не виплаченузаробітну плату при звільненні.

Як видно із матеріалів справи, ухвала суду в частині витребування доказів виконана не була. Разом з цим, відповідач ДП«ЗАВОД 410 ЦА» подав до Київського апеляційного суду довідку про доходи ОСОБА_2 , видану ДП «ЗАВОД 410 ЦА».

В ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 22 листопада 2010 року по 23 травня 2024 року працював у ДП«ЗАВОД 410 ЦА» на посаді фрезирувальника.

Вказана обставина підтверджується наданою відповідачем довідкою та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Дане положення також закріплене ч 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» згідно з яким, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у Постанові у справі № 242/5780/16-ц від 16.08.2018 зазначив, що для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Як видно із наданої відповідачем довідки, за період з серпня 2022 року по травень 2024 року, ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата у загальному розмірі 303 434,23 грн, з яких утримання - 59 169,68 грн, до виплати - 244 264,55 грн. Фактично виплачено було 43 260,12 грн.

Отже, заборгованість по нараховані та невиплаченій заробітній платі становить 201 004,43 (244 264,55 - 43 260,12) грн.

Заборгованість у вказаному розмірі підтверджується виданою ДП «Завод 410 ЦА» та підлягає стягненню на користь позивача.

Крім нарахованої та невиплаченої заробітної плати ОСОБА_2 також просив суд стягнути на його користь 81 992,40 грн середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

Встановлено, що станом на день звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі у сумі 201 004,43 грн. Повний розрахунок із ОСОБА_2 у день його звільнення проведено не було.

Згідно із частиною 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно із частиною 1 статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, приписи якої кореспондуються із статтею 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Позивач розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 81 992,40 грн. Відповідач вказаного розрахунку не спростував, власного розрахунку не навів, належних доказів відсутності вини підприємства чи існування форс-мажорних обставин суду не надав.

Так, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).

У поданому до апеляційного суду клопотанні, відповідач ДП «Завод 410 ЦА» вказує, що допустив затримку розрахунку при звільненні внаслідок введення воєнного стану та завдання фактичної шкоди підприємству внаслідок бойових дій.

Так, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Частинами 2 та 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Однак, на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку відповідач надав суду копію колективного договору, копії наказів щодо встановлення скороченого робочого часу, список мобілізованих працівників заводу, копії акту про пожежу та копії матеріалів кримінального провадження, що підтверджують факт обстрілу одного із приміщень заводу.

Вказані докази в сукупності не дають підстав для беззаперечного висновку про неможливість заводу виконати свої зобов`язання щодо розрахунку з працівниками внаслідок обставин непереборної сили.

Разом з цим, у судовому засіданні представниця позивача не заперечувала щодо часткового задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 000 грн і суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню в межах сум, що підтверджуються належними доказами.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , яка подана адвокатом ПарульЮлієюОлегівною, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду містаКиєвавід 15 жовтня 2024 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягненнязаробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 201 004 (двісті одна тисяча чотири) гривні 43 копійки.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень

Повний текст складено31 березня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді В.В. Соколова

Т.О. Невідома