Провадження №2/524/2153/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2025 року місто Кременчук

Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі

головуючого судді Мельник Н.П.,

з участю секретаря судового засідання Стешиної В.О.,

представника позивачки (адвоката) Голобородька О.П.,

представника відповідача (адвоката) Лобова М.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим її представником (адвокатом) Голобородько Олександром Петровичем до Комунального підприємства «Аптека № 90» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИЛА:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до КП «Аптека № 90» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначає, що згідно наказу № 8-21/ОС від 31.12.2021 припинений трудовий договір із нею, про що зроблений запис у трудовій книжці. Відповідачем КП «Аптека № 90» не виконані вимоги ст. ст. 116-117 КЗпП України, оскільки розрахунок при звільненні виплачувався їй частинами. Згідно довідки про доходи від 24.10.2022 за основним місцем роботи в КП «Аптека № 90» позивачка отримала до виплати за жовтень 2021 року 12988,59 грн, за листопад 2021 року 13720,97 грн. Середньоденний розмір заробітної плати, який повинен обраховуватись для відповідних виплат, складає 635,94 грн (26709,56 грн (12988,59 грн + 13720,97 грн) : 42 робочі дні у жовтні та листопаді 2021 року). Розмір середнього заробітку, який, відповідно повинен виплатити відповідач для неї за весь час затримки, але не більше ніж за 6 місяців, складає 76948,97 грн (635,94 грн х 121 робочий день за 6 місяців), який і просить стягнути з відповідача. Зазначає про порушення відповідачем умов ст. 116 КЗПП, оскільки розрахунок із нею проводився частинами шляхом зарахування заробітної плати на її картковий рахунок.

05.11.2024 ухвалою судді відкрите провадження по справі у порядку загального позовного провадження з урахуванням категорії і складності справи, її значення для сторін, зокрема для позивачки, обраний нею спосіб захисту тощо на підставі частини 3 ст. 274 ЦПК України.

22.11.2024 від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого просить суд застосувати строки позовної давності, а у разі відмови у їх застосуванні зменшити розмір відшкодування, що підлягає стягненню, за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні до 12075,00 грн.

10.12.2024 до суду надійшло клопотання представника позивачки про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у іншому судовому засіданні.

11.12.2024 ухвалою суду задоволене клопотання представника позивачки, підготовче судове засідання відкладене.

27.01.2025 підготовче провадження по справі закрите, призначено справу до розгляду.

27.02.2025 у судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача просив суд застосувати строки позовної давності, а у разі відмови у їх застосуванні зменшити розмір відшкодування, що підлягає стягненню, за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні до 12075,00 грн з підстав, зазначених у відзиві. Наголосив, що згідно статуту, відповідач є Комунальним комерційним підприємством, створеним на базі відокремленої частини комунальної власності Кременчуцької міської територіальної громади.

Основними напрямками діяльності підприємства, є зокрема придбання, зберігання, перевезення, реалізація, відпуск, знищення обліку використання наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів, забезпечення лікарськими засобами і виробами медичного призначення пільгових категорій населення.

Основним узагальнюючим показником фінансових результатів діяльності підприємства є прибуток, що утворюється із надходжень, виручки від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, а також витрат на оплату праці.

При звільненні позивачки станом на 31.12.2021 нараховані кошти, які підлягали виплаті при звільненні у розмірі 196116,82 грн, з яких: 16227,67 грн - заробітна плата за грудень 2021 року, 179889,15 грн - компенсація за невикористані дні відпустки.

Згідно відзиву заробітна плата виплачена у день звільнення позивачки у повному обсязі. Не виплаченою залишилась компенсація за невикористані дні відпустки.

Станом на 25.01.2022 залишок коштів на банківському рахунку підприємства становив 4194,17 грн, залишок коштів у касі підприємства - 7417,20 грн, борг перед постачальниками товарів, надавачами послуг та робіт - 242300,00 грн, а тому фінансовий стан підприємства не давав можливості виплатити компенсацію за невикористану відпустку для позивачки.

З початком повномасштабного вторгнення на територію України держави-агресора постачальники медичних препаратів певний проміжок часу не постачали товари, у подальшому поставки відновились, однак по передоплаті, на що у підприємства на той час коштів майже не було. Відповідач вкладав усі наявні кошти в товар, щоб забезпечити населення та лікувальні заклади медикаментами, а також вчасно оплачувати комунальні послуги.

З липня 2022 року після збільшення товарообігу, підприємство розпочало виплачувати для позивачки заборгованість за невикористані відпустки у розмірах, зазначених у позові. Повний розрахунок із ОСОБА_1 призвів би до критичного фінансового стану підприємства, що в подальшому негативно вплинуло б на забезпечення населення, у тому числі пільгових категорій громадян медичними препаратами. Крім того, підприємство повинно було погасити частково борги за комунальні послуги, які залишались невиплаченими за попередні періоди.

Зазначає, що несвоєчасний розрахунок із позивачкою виник не з вини відповідача. При цьому, останній вжив усі можливі заходи для погашення заборгованості і станом на 05.08.2024 заборгованість погашена у повному обсязі.

Відповідач вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, що підлягає стягненню, до 12075,00 грн (середньомісячна заробітна плата працівника за останні шість місяців роботи перед звільненням згідно довідки КП «Аптека № 90» від 28.11.2024 № 70), що буде сприяти досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, не призведе до явно нерозумних, несправедливих наслідків, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Просив врахувати воєнний стан на території України, пасивну поведінку позивачки, яка з 01.01.2022 не зверталась за стягненням належних її сум та пропущенням позивачкою тримісячного строку звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП України. Про порушення свого права позивачка дізналась у день звільнення 31.12.2021, коли не отримала усі необхідні до виплат суми при звільненні. При цьому, з позовом звернулася 01.11.2024, тобто з порушенням тримісячного строку.

01.04.2025 до суду надано пояснення представником позивача, згідно яких зазначає, що у відзиві представника відповідача зазначено, що ОСОБА_1 при звільненні нараховано 16277,67 грн заробітної плати за грудень 2021 року та 179889,15 грн компенсації за невикористану відпустку. Зауважив, що саме при звільненні роботодавець не повідомив позивачці про суми, які повинні бути нараховані та виплачені їй при звільненні.

Щодо компенсації за невикористані дні відпустки посилається на п.п. 14.1.48 Податкового кодексу України, п.п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату 13.01.2004 № 5, відповідно до якої відпускні входять до складу додаткової заробітної плати, як і фонд основної заробітної плати, що і є фондом оплати праці. Зазначене міститься також у розділі 2 цієї Інструкції. Тому оподаткування сум відпускних податком на доходи фізичних осіб та єдиним соціальним внеском не відрізняється від загальних правил оподаткування заробітної плати.

Вважає, що компенсація за невикористану відпустку є заробітною платою, оскільки для її розрахунку враховується середня заробітна плата, яка для оплати часу відпусток проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців, або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду, тобто основною складовою є саме заробітна плата.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 01.10.2009 прийнята на посаду головного бухгалтера КП «Аптека № 90», 31.12.2021 звільнена із займаної посади по закінченню строку трудового договору на підставі пункту 2 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 8-21/ОС від 31.12.2021 про припинення трудового договору (контракту) із КП «Аптека № 90» на підставі пункту 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору).

Зі змісту зазначеного наказу слідує наступне:

рядок «вихідна допомога» містить риску, дані відсутні,

рядок про компенсацію за 381 календарних дні невикористаної щорічної відпустки не містить суми до сплати,

рядки про компенсацію за календарні дні невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей, а також рядок про утримання, що були нараховані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу містять риски, дані відсутні.

Інші відомості у зазначеному наказі, зокрема про суми, належні для виплати позивачці при звільненні, відсутні.

Матеріали справи не містять відомостей про отримання позивачкою наказу про її звільнення. Наказ містить лише відмітку про ознайомлення звільненого працівника з наказом 31.12.2021 та підпис працівника.

Зазначені вище обставини сторонами у судовому засідання не заперечувались та не спростовувались.

З виписки про рух коштів по банківській картці, належній позивачці та відкритій у АТ КБ «ПриватБанк» слідує, що за період з 01.01.2022 по 24.10.2024 КП «Аптека № 90» виплачено кошти на загальну суму 144827,34 грн, з яких:

26.07.2022 4500,00 грн, деталі операції: заробітна плата, Аптека № 90,

22.08.2022, 12.09.2022, 31.10.2022, 30.11.2022, 29.12.2022, 31.01.2023, 01.03.2023 04.04.2023, 03.05.2023, 03.07.2023, 07.02.2024 відповідно по 10000,00 грн, деталі операцій: заробітна плата, Аптека № 90,

05.08.2024 30327,34 грн, деталі операції: заробітна плата, Аптека № 90.

З довідки КП «Аптека № 90» про доходи від 18.11.2024 № 67 для ОСОБА_1 за період з 01.10.2021 по 30.11.2021:

за жовтень 2021 року нарахована заробітна плата у розмірі 16134,89 грн, виплачена - 12988,59 грн,

за листопад 2021 року нарахована заробітна плата у розмірі 17044,68 грн, виплачена - 13720,97 грн,

всього нараховано заробітної плати на загальну суму 33179,57 грн, виплачена - 26709,56 грн.

Як зазначено у відзиві та представником відповідача у судовому засіданні для відповідачки заробітна плата виплачена в день її звільнення у повному обсязі. Невиплаченою залишилась компенсація за невикористані 381 дні відпустки, які з липня 2022 року підприємство розпочало виплачувати таким чином:

26.07.2022 4500,00 грн,

22.08.2022, 12.09.2022, 31.10.2022, 30.11.2022, 29.12.2022, 31.01.2023, 01.03.2023, 04.04.2023, 03.05.2023, 03.07.2023, 07.02.2024 відповідно по 10000,00 грн,

05.08.2024 30327,34 грн.

Крім того, у відзиві зазначено, що невчасний розрахунок Підприємства із позивачкою при звільненні виник не з вини відповідача.

При цьому відповідач вжив усіх можливих заходів для погашення заборгованості і станом 05.08.2024 заборгованість погашена у повному обсязі.

Разом з тим, до відзиву долучена довідка КП «Аптека № 90» від 28.11.2024 № 71 про те, що для ОСОБА_1 у грудні 2021 року нараховані:

заробітна плата у розмірі 16227,67 грн,

компенсація за 381 день невикористаної відпустки у розмірі 179889,15 грн.

Суд звертає увагу, що вказана довідка не містить інформації про виплату для ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі 16227,67 грн, як не містять такої інформації і інші докази, надані сторонами.

Відповідачкою не надано виписку про рух коштів по банківській картці, належній їй та відкритій у АТ КБ «ПриватБанк» за період з листопада по грудень 2021 року.

Відповідачем здійснено виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 114827,34 грн.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про підтвердження факту затримку розрахунку при звільненні позивачки. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження виплати для ОСОБА_1 заробітної плати, нарахованої у грудні 2021 року КП «Аптека № 90» у розмірі 16227,67 грн, а також компенсації за 381 день невикористаної відпустки у розмірі 65061,81 (179889,15 грн 114827,34 грн) грн.

Ст. ст. 43, 55 Конституції України визначають, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною 1 цієї статті.

Крім того, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період

затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України, та незалежно від відсутності коштів у роботодавця.

Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то, відповідно він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Посилання представника відповідача на воєнний стан, фінансове становище підприємства, відсутність коштів у КП «Аптека № 90», а також на інші обставини судом оцінюються критично, оскільки розрахунок із позивачкою, звільненою 31.12.2021, мав би бути здійснений ще до початку запровадження в Україні 24.02.2022 воєнного стану. Крім того, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст. 117 КЗпП України (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно довідки КП «Аптека № 90» № 70 від 28.11.2024 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 12075,15 грн.

Таким чином, відповідальність відповідача перед позивачкою за затримку розрахунку при звільненні відповідно до частини 2 ст. 117 КЗпП становить шість середніх місячних заробітних плат позивачки, а саме: 72450,90 грн (12075,15 грн х 6 місяців).

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

30.11.2020 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову по справі № 480/3105/19, у якій в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно і розмір відповідальності, передбачений ст. 117 КЗпП.

Виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи, що розмір заборгованості по заробітній платі позивача становить 16227,67 грн та 65061,81 грн компенсації за 381 день невикористаної відпустки (179889,15 грн 114827,34 грн) грн, за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно ст. 117 КЗпП України, та яка на час винесення рішення не виплачена, суд вважає за необхідне визначити до стягнення на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі передбаченому ч. 2 ст. 117 КЗпП.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Тому клопотання представника відповідача про зменшення розміру відшкодування за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні до 12075,00 грн задоволенню не підлягає.

Щодо клопотання представника відповідача застосувати наслідки пропуску строків звернення до суду із цим позовом, суд зазначає таке.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Із заявою у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні відповідно до ст. 116 КЗпП України (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці») за вирішенням спору про оплату праці працівники можуть звернутись до суду в строки, передбачені ст. 233 КЗпП. Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визнанні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом.

Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ст. ст. 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату.

Непроведення розрахунку із працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення із вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

З урахуванням зазначеного, встановлених під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про не пропущення позивачкою строку звернення із вказаним позовом до суду з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (із зазначенням окремо кожного виду виплати) в день їх виплати.

Однак, судом не встановлено наявності письмового повідомлення позивачем відповідачку про нараховані суми, належні при звільненні.

Зазначеного письмового повідомлення матеріали справи не містять, представником відповідача суду не надано.

Долучений витяг із журналу реєстрації вхідної кореспонденції КП «Аптека № 90» не містить відомостей про таке повідомлення, а тому не підтверджує зазначеного письмового повідомлення ОСОБА_1 про нараховані суми, належні їй при звільненні.

Крім того, наказ про припинення трудового договору також не містить письмового повідомлення позивачки про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (із зазначенням окремо кожного виду виплати) в день їх виплати.

Тому клопотання представника відповідача про застосування строків звернення до суду задоволенню не підлягає.

Як наслідок, позовні вимоги позивачки слід задоволити частково, стягнувши з відповідача на її користь шість середніх місячних заробітних плат позивачки у розмірі 72450,90 грн (12075,15 грн х 6 місяців).

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: ( 1) у разі задоволення позову - на відповідача; ( 2) у разі відмови в позові - на позивача; ( 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені на 94,15 % від 76948,97 грн, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки 1140,34 грн (94,15 % від 1211,20 грн) сплаченого нею судового збору за подання позову до суду, а також 7155,40 грн (94,15 % від 7600 грн) витрат на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача не скористався своїм обов`язком щодо доведення неспівмірності витрат та не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10 - 13, 18, 76 - 81, 83, 120, 122, 124, 133, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Аптека № 90» на користь ОСОБА_1 шість середніх місячних заробітних плат позивачки у розмірі 72450 грн 90 коп, сплачений нею судовий збір за подання позову до суду у розмірі 1140 грн 34 коп та 7155 грн 40 коп витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Мельник