ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2522/25 Справа № 215/6027/24 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 215/6027/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Року Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що пропрацював з 01 березня 2000 року по 07 вересня 2000 року та з 24 липня 2008 року по 03 липня 2020 року на посаді електрогазозварника на підприємстві відповідача ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК».

Внаслідок погіршення стану здоров`я у 2024 році, позивача було направлено на обстеження до клініки ДУ «Український НДІ промислової медицини». Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров?я про наявність хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02 травня 2024 року № 698 йому 16 січня 2024 року були встановлені 2 професійні захворювання з діагнозом щодо професійних захворювань: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м?язово-тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг; остероартроз у поєднанні з пері артрозом колінних та ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня), двобічний плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня) зі стійким больовим синдромом. Відповідно до вищевказаного медичного висновку лікарсько-експертної комісії від 02 травня 2024 року № 698 у нього наявні: періодичний гострий біль у попереково-крижовому відділі хребта при фізичному навантажені, з віддачею переважно у праву ногу, біль у шийному відділі хребта, тягнучий біль у плечовому поясі, більше зліва, біль у плечових, ліктьових та колінних суглобах, обмеження об?єму рухів переважно у колінних суглобах, задишка при фізичному навантаженні, кашель із слизовим мокротинням та сухий, іноді хрипи у грудях, загальна слабкість.

Крім того, по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 31 травня 2024 року, в якому вказано, що позивач працював у шкідливих умовах праці 3 класу, причиною виникнення професійного захворювання є:перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Довідкою МСЕК від 03 вересня 2024 року, йому первинно з 26 серпня 2024 року було встановлено 65 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. За висновком МСЕК він потребує санаторно-курортного лікування, медикаментозне лікування, забезпечення виробами медичного призначення.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Року Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 360 000 грн моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 3 600 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір моральної шкоди визначено без врахування конкретних обставин справи, засад розумності, виваженості й справедливості.

Суд першої інстанції не врахував суттєві обставини справи, на які відповідач посилався у відзиві на позовну заяву, не мотивував у судовому рішенні їх відхилення (врахування) та не застосував їх при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало виконання ним трудових обов`язків саме на ПрАТ «ПівнГЗК».

Відповідач вважає, що мають піддаватися критичній оцінці доводи позивача щодо підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме, що згідно Акту від 15 березня 2024 року «причиною виникнення отриманих позивачем професійних захворювань є наявність на його робочому місці ПРАТ «ПівнГЗК» на шкідливих виробничих факторів (перелік яких визначено в пункті 18 цього Акту) та перевищення їх показників по ГДК». Робота позивача за Списком №1, що дає право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, сама по собі передбачає, що це роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, де рівень впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, крім зростання хронічної захворюваності (виробничо обумовленої та захворюваності з тимчасовою втратою працездатності), призводять до розвитку професійних захворювань. Якби умови праці були оптимальні або допустимі, то позивач не мав би права на законодавчо встановлені пільги та компенсації, що встановлені для працівників, які зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці.

Також зазначає, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), який набрав чинності 23 травня 2020 року внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.

Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «ПівнГЗК» - Рабко Т.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 в проміжок часу з 01 березня 2000 року по 07 вересня 2000 року та з 24 липня 2008 року по 03 липня 2020 року на посаді електрогазозварника на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», загальний стаж роботи позивача складає 39 років 04 місяці, з них: 39 років 04 місяці за професією, та 11 років 11 місяців у цеху в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки та актом розслідування хронічного професійного захворювання від 31 травня 2024 року (а.с.32-37, 16-17).

Згідно медичного висновку № 698 від 02 травня 2024 року, ДУ «Українського науково-дослідного інституту промислової медицини» встановлено діагнози ОСОБА_1 та виявлено професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м?язово-тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг; остероартроз у поєднанні з пері артрозом колінних та ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня), двобічний плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня) зі стійким больовим синдромом, що також підтверджується виписками із медичної карти №1376/341, та пунктом 14 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31 травня 2024 року (а.с.24-25, 22-23, 17).

Відповідно до п.п. 17, 18, 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31 травня 2024 року, ОСОБА_1 працюючи електрогазозварником гірничотранспортного цеху № 2 ПрАТ «Півн ГЗК» з 01 березня 2000 року по 07 вересня 2000 року та з 24 липня 2008 року по 03 липня 2020 року, виконував електрогазозварювальні роботи металевих конструкцій, запірної арматури, вузлів і конструкцій із різних сталей. Внаслідок недосконалості технологічного процесу ручного зварювання, виконував роботи перебуваючи в незручній робочій позі. Причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) стало: важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 59,1 % часу зміни при нормі до 25%; перебування у вимушеній позі 12,8 % часу зміни при нормі до 10%. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічного професійного захворювання (отруєння) запропоновано ОСОБА_2 , генеральному директору ПрАТ «ПівнГЗК»: здійснювати дієвий контроль відповідальних осіб за забезпеченням та використанням працюючими засобів індивідуального захисту згідно діючих галузевих норм для працівників гірничодобувної промисловості; забезпечити контроль за організацією режиму праці та відпочинку робітників гірничотранспортного цеху № 2; продовжити забезпечувати контроль дотримання вимог при проведенні операцій, пов?язаних із переміщенням або підтриманням вантажів одним або більше працівниками, включаючи підйом. опускання, штовхання, підтягування, перенесення або пересування вантажу, продовжити дотримуватися Мінімальних вимог безпеки та гігієни ручного переміщення вантажів. затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 30 червня 2023 року № 1191; інформувати Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про вжиття запропонованих заходів (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31 травня 2024 року, умови праці ОСОБА_1 відносяться: по вмісту шкідливих речовин, у тому числі аерозолів фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі»; по показникам мікроклімату - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі»; по рівню шуму - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі»; по важкості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»: по напруженості праці - до 2 класу «Допустимі»; загальна оцінка - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі» (а.с.17).

Довідкою МСЕК серії 12 ААГ №130226 від 03 вересня 2024 року позивачу при первинному огляді встановлено з 26 серпня 2024 безстроково третю групу інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності, з них: 35% по радикулопатії, 30% по остеоартрозу, за висновком якої він потребує: санаторно-курортного лікування, медикаментозне лікування, забезпечення виробами медичного призначення (а.с.26).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві відповідача професійними захворюваннями.

Суд врахував тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності в розмірі 65%, безстроково. Суд також прийняв до уваги тяжкість та невідворотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу, висновком МСЕК серії 12 ААГ № 130226 від 03 вересня 2024 року встановлено 65 % стійкої втрати професійної працездатності, безстроково, тобто, встановлено наявність пошкодження його здоров`я на виробництві, що надало позивачу право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року та ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практичноможливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п.п. 17, 18, 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31 травня 2024 року, ОСОБА_1 працюючи електрогазозварником гірничотранспортного цеху № 2 ПрАТ «Півн ГЗК» з 01 березня 2000 року по 07 вересня 2000 року та з 24 липня 2008 року по 03 липня 2020 року, виконував електрогазозварювальні роботи металевих конструкцій, запірної арматури, вузлів і конструкцій із різних сталей. Внаслідок недосконалості технологічного процесу ручного зварювання, виконував роботи перебуваючи в незручній робочій позі. Причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) стало: важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 59,1 % часу зміни при нормі до 25%; перебування у вимушеній позі 12,8 % часу зміни при нормі до 10%. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічного професійного захворювання (отруєння) запропоновано ОСОБА_2 , генеральному директору ПрАТ «ПівнГЗК»: здійснювати дієвий контроль відповідальних осіб за забезпеченням та використанням працюючими засобів індивідуального захисту згідно діючих галузевих норм для працівників гірничодобувної промисловості; забезпечити контроль за організацією режиму праці та відпочинку робітників гірничотранспортного цеху № 2; продовжити забезпечувати контроль дотримання вимог при проведенні операцій, пов?язаних із переміщенням або підтриманням вантажів одним або більше працівниками, включаючи підйом. опускання, штовхання, підтягування, перенесення або пересування вантажу, продовжити дотримуватися Мінімальних вимог безпеки та гігієни ручного переміщення вантажів. затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 30 червня 2023 року № 1191; інформувати Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про вжиття запропонованих заходів (а.с. 17-18).

Отже, роботодавець Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо збагачувальний комбінат», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПрАТ «ПівнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ПівнГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, загальний стаж роботи позивача за професією 39 років 4 місяці, працю в шкідливих умовах протягом 11 років та 11 місяців на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК»», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 65 %, безстроково, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що розумним, виваженим і справедливим, у його ситуації, буде визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 360 000 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 65 % та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується виписним епікризом, що міститься в матеріалах справи, в якому зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві»( далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу Українищодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів зазначає на наступне.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Колегія суддів зауважує, що застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Року Дніпропетровської області від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: