Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді - Якимець О. І., за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про повернення раніше відібраної дитини матері

в с т а н о в и в:

адвокат Нечай Руслан Васильович звернувся до Подільського районного суду міста Києва в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Служба, відповідач), в якому просить повернути позивачу малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - малолітня ОСОБА_2 ), яка була відібрана згідно з Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі №758/14798/21, без позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що малолітню ОСОБА_2 було відібрано від позивача без позбавлення батьківських прав та передано органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації для вирішення подальшої долі дитини Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі № 758/14798/21. Разом з тим, зазначене Рішення суду про відібрання дитини було прийняте судом не у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків, а у зв`язку з наявністю ризиків, які несе психічний стан матері, який, на думку відповідача, може змінюватись та переходити в стадію загострення. З даного приводу представник позивача зазначає, що психічний стан позивача вже не несе будь-яких ризиків для дитини, позивач регулярно приймає підтримуюче лікування, виконує рекомендації, викладені у консультаційному висновку спеціаліста від 30.07.2021, виданому КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 3», почувається добре, не відчуває жодних психічних відхилень, за час з моменту останнього огляду жодних загострень симптоматики не відбувалося. Позивач є дієздатною особою, з січня 2024 року проживає на території Федеративної Республіки Німеччини, де їй призначено соціальні пільги, має фінансові можливості та велике бажання повернути собі відібрану в неї дитину та влаштувати її до школи в Німеччині, впевнена в тому, що зможе повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, а тому, звертається до суду з даним позовом. З огляду на такі обставини позивач вважає, що на даний час відпали причини, які перешкоджали їй належно виховувати свою дитину

Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було.

11.11.2024 ухвалою Подільського районного суду м. Києва позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

27.11.2024 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 758/14144/24, призначено підготовче засідання.

27.02.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без присутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі

Представник відповідача в судове засідання 19.03.2025 не з`явилася, пояснення по суті справи надала в судовому засіданні, яке відбулося 12.03.2025, у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, з урахуванням заяв, які надійшли від учасників справи, прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 11.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, позивач є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько дитини записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а. с. 30).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі № 758/14798/21 відібрано малолітню ОСОБА_2 від позивача без позбавлення батьківських прав, передано малолітню ОСОБА_2 органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації для вирішення подальшої долі дитини, стягнуто з позивача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1 255 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду, а саме з 25.10.2021 року, і до досягнення дитиною повноліття. (а. с. 24-29).

Згідно із зазначеним рішенням суду, малолітня ОСОБА_2 перебувала на обліку Служби як дитина, що перебуває у складних життєвих обставинах, оскільки матір дитини неналежним чином виконувала батьківські обов`язки. 18.03.2021 малолітня ОСОБА_2 згідно з актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 18.03.2021 була доставлена до КНП «Дитяча клінічна лікарня № 9 Подільського району м. Києва» для проходження медичного обстеження, 26.03.2021 року малолітню ОСОБА_2 переведено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). За інформацією Служби, 18.03.2021 ОСОБА_3 медичними працівниками госпіталізована до ТМО «Психіатрія», де перебувала на лікуванні протягом місяця. Також встановлено, що у 2020 році ОСОБА_1 була госпіталізована медичними працівниками до ТМО «Психіатрія», де проходила лікування. У 2020 році після проходження ОСОБА_3 лікування в ТМО «Психіатрія», 25.02.2020 на Комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації розглядалося питання про доцільність повернення матері малолітньої доньки ОСОБА_2 , яку згідно з клопотанням Служби влаштовано до Центру соціальної реабілітації «Ковчег». На підставі висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.03.2020 № 106-1649 малолітня ОСОБА_2 була повернута матері ОСОБА_4 . Після повернення дитини в родину, ОСОБА_3 зобов`язано підписати договір про соціальний супровід сім`ї та виконувати рекомендації лікарів Психоневрологічного диспансеру № 3 м. Києва. Після повторного відібрання малолітньої ОСОБА_5 від матері на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 18.03.2021, ОСОБА_3 протягом місяця проходила лікування в ТМО «Психіатрія». Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 30.07.2021, виданого КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 3» ОСОБА_3 , на момент огляду гострої психотичної симптоматики не виявлено, стан стабільний, рекомендовано регулярний прийом підтримуючого лікування, спостереження у дільничного психіатра з місцем проживання. За планом соціального супроводу ОСОБА_3 було запропоновано пройти курси підвищення батьківської компетенції «Школа батьківства» на базі Київського міського центру соціальних служб, на що ОСОБА_3 дала згоду повторно почати проходити курси, проте на перше заняття не з`явилася. При відвідуванні адреси проживання гр. ОСОБА_3 працівниками Служби (за попередньою домовленістю) 21.07.2021 складено акт обстеження умов проживання. Під час відвідування встановлено, що санітарно-гігієнічний стан помешкання задовільний, в квартирі наявне окреме місце для відпочинку малолітньої ОСОБА_5 , одяг, іграшки, продукти харчування, на момент обстеження в квартирі було прибрано. Відповідно до інформації Центру, за час перебування малолітньої ОСОБА_2 у закладі її матір ОСОБА_3 систематично відвідувала доньку, а також спілкувалася з нею по телефону. Під час зустрічей ОСОБА_3 цікавилася справами, здоров`ям та навчанням доньки, намагалася задовольнити бажання дитини. Проте іноді поведінка матері була неадекватною, жінка могла говорити дивні речі, які нагадували маячню. ОСОБА_2 реагувала на дивності матері спокійно, однак було видно, що дівчинка не розуміє, що відбувається. Загалом реакція на контакт з матір`ю у дитини була переважно позитивна. Центр вважав за доцільне повернення малолітньої ОСОБА_2 матері, але, враховуючи стан матері, який може змінюватись та переходити в стадію загострення, рекомендував продовжувати соціальний супровід родини. Крім того, начальник Служби в позовній заяві зазначав, що під час двох спільних зустрічей в Центрі з представниками Служби, на яких була присутня ОСОБА_3 , остання поводилася дивно, не сприймала рекомендації, не розуміла причину знаходження дитини в Центрі, пояснюючи це змовою сусідів. Також, за час перебування малолітньої ОСОБА_2 на обліку Служби, ОСОБА_3 не йшла на контакт з працівниками, під час систематичних відвідувань родини, двері квартири не відчиняла або не впускала до помешкання, систематично надходили скарги від сусідів на її неадекватну поведінку. Враховуючи викладене, думку членів комісії з питань захисту прав дитини (протокол засідання комісії № 22 від 05.10.2021 року), виходячи з найкращих інтересів дитини, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважала, що повернення малолітньої ОСОБА_2 до матері може нести загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 має нестабільний психічний стан, поводить себе неадекватно, не співпрацює з працівниками центру соціальних служб (а. с. 24-29).

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярні й основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення на сам перед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М.С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків і з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди на сам перед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Частина 1 ст. 170 СК України врегульовує випадки, в яких суд може постанови ти рішення про відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, а згідно із ч. 3 цієї статті, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд може постановити рішення про повернення їм дитини.

Таким чином, відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер.

Як вбачається з позовної заяви, позивач наголошує на тому, що рішення про відібрання дитини було прийняте судом не у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків, а у зв`язку з наявністю ризиків, які несе психічний стан матері. Позивач вважає, що її психічний стан вже не несе будь-яких ризиків для дитини, оскільки вона регулярно приймає підтримуюче лікування, виконує рекомендації, викладені у консультаційному висновку спеціаліста від 30.07.2021, виданому КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 3», почувається добре, не відчуває жодних психічних відхилень, за час з моменту останнього огляду жодних загострень симптоматики не відбувалося. У зв`язку з цим, позивач вважає, що на даний час відпали причини, які перешкоджали їй належно виховувати свою дитину.

Водночас, жодних доказів на підтвердження даних обставин, в тому числі лікарських висновків, медичних довідок або результатів огляду лікарем позивачем надано не було.

Крім того, суд зазначає, що для повернення відібраних дітей від батьків, батьки повинні довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали, а судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених ст. 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам. У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен ураховувати положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України та виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Так, позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначила у позовній заяві, що має фінансові можливості та велике бажання повернути собі відібрану в неї дитину і впевнена в тому, що зможе повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки.

Як вбачається з позовної заяви, позивач змінила місце проживання і з січня 2024 року проживає на території Федеративної Республіки Німеччини. З довідки міської адміністрації міста Оферат від 30.01.2024 року (дійсна лише до 30.04.2024 року) та довідки Служби зайнятості від 23.01.2024 року, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач отримує соціальну допомогу відповідно до Закону про надання соціальної допомоги особам, що претендують на отримання притулку а також громадянську допомогу включно з соціальною згідно із Законом про соціальне забезпечення.

При цьому, позивачем не надано відомостей щодо її доходів та працевлаштування, не повідомлено, які умови для проживання та розвитку дитини позивач може забезпечити з урахуванням зміни свого місця проживання.

Представник відповідача в судовому засіданні повідомила, що позивач після ухвалення Подільським районним судом міста Києва рішення від 13.12.2021 року у справі № 758/14798/21 малолітню ОСОБА_2 не відвідувала, з питання надання висновку про доцільність повернення їй малолітньої ОСОБА_2 до Служби не зверталася. Зазначила, що у березні 2022 року малолітня ОСОБА_2 разом з іншими дітьми з Центру соціальної реабілітації була евакуйована до міста Вупперталь у Федеративній Республіці Німеччина, де її було влаштовано до спеціалізованого закладу, а згодом за рішенням суду призначено їй опікуна. За інформацією, повідомленою спеціалістами Управління в справах молоді міста Вупперталь, позивач зверталася до управління у справах молоді міста Оферат з проханням про підтримку у возз`єднанні з донькою, в подальшому зв`язок з позивачем перервався. Як зазначили представники вказаного управління, спілкування позивача з малолітньою ОСОБА_2 не відбулося, а виходячи з обмежених контактів та знань неможливо оцінити актуальну здатність позивача виховувати дитину.

Встановлені обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи і відповідачами в установленому законом порядку відповідно до ст. ст. 71-81 ЦПК України не спростовані.

За таких обставин, судом було встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, які свідчили б про те, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали. Більш того, за результатами перевірки наявності інших підстав, передбачених ст. 170 СК України, для відібрання дитини, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази не дають підстав вважати, що повернення малолітньої ОСОБА_2 позивачу сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з обставин справи, встановлених на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, досліджених і оцінених кожен окремо та в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та урахуванням з якнайкращих інтересів дитини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про повернення раніше відібраної дитини матері.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статтею 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, статтями 7, 170 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», статтями 4, 10-12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення раніше відібраної дитини матері - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження - м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 14, .

Повний текст судового рішення, з урахуванням перебування головуючого судді у відпустці, складено та підписано 02 квітня 2025 року.

Суддя О. І. Якимець