Справа № 450/5600/23 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3587/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024року у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про скасування зняття з обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , та внести відповідні відомості у відомчу інформаційну систему Державної міграційної служби,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду з позовом до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про скасування зняття з обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , та внести відповідні відомості у відомчу інформаційну систему Державної міграційної служби.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він разом із дружиною малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали та були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Вказував, що 29 квітня 2022 року він був мобілізований до Збройних Сил України у зв`язку із повномасштабною агресією росії проти України.

Стверджував, що 20 жовтня 2023 року його дружина отримала: копію витягу з реєстру Давидівської територіальної громади про те, що 16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та його малолітніх синів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знято з реєстрації за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Підставою для зняття реєстрації була заява власниці будинку, ОСОБА_4 .

Стверджував, що конфлікт між ним та ОСОБА_4 є задавнений, активна фаза конфлікту тягнеться із 2018 року і суть спору полягає в тому, що через об`єктивні обставини, остання стала формальним власником будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що ОСОБА_4 неодноразово зверталася в суд із різними позовами про видачу обмежувального припису справа №450/13/21, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення судова справа №450/3108/20 і суд відмовив ОСОБА_4 в задоволенні позовів в цих судових справах.

Зазначав, що судова справа №450/3108/20 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення дійшла аж до касаційної інстанції, та 01 березня 2023 року КЦС ВС підтвердив законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та незаконність наміру, позовних вимог ОСОБА_4 щодо скасування реєстрації та виселення його разом з синами з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Вказував також, що з метою захисту своїх прав він звернувся в Пустомитівський районний суд із позовом до ОСОБА_4 про витребування майна із незаконного володіння, тобто в суді є спір про право власності на будинок і земельну ділянку, судова справа №450/1756/21.

Вважав, що всупереч нормам чинного законодавства та рішенню Пустомитівського районного суду Львівської області по цивільній справі № 450/3108/20 їх незаконно зняли з реєстрації.

Також зазначав, що порушенні норми зняття з реєстрації дітей до 14 років; порушенні норми Конституції України про право на житло.

Стверджував, що зняття їх з реєстрації було спрямоване це один із способів незаконного відчуження спірного майна, адже коли в житловому будинку зареєстровані неповнолітні, то без рішення-згоди органів опіки і піклування неможливо відчужити житловий будинок (відчуження будинку новому фіктивному власнику- ОСОБА_5 відбулося 19 жовтня 2023 року).

Вказував, що будинок у якому позивачі проживають є єдиним місцем їхнього проживання, враховуючи що іншого житла в них немає і вони правомірно набули право на проживання.

Просив скасувати зняття з обліку місця проживання за за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зобов`язати Давидівську сільську раду Давидівської територіальної громади Львівської області поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та внести відповідні відомості у відомчу інформаційну систему Державної міграційної служби.

Вирішити питання судових витрат.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в свої інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що фактично Пустомитівський районний суд Львівської області, Львівський апеляційний суд, Верховний суд під час розгляду цивільної справи №450/3108/20 вивчили, дослідили всі обставини справи і винесли законні, аргументовані рішення.

Вказує, що якщо дослідити правові підстави проживання та державної реєстрації місця проживання Позивачів на момент розгляду судами цивільної справи №450/3108/20 та правові підстави проживання та державної реєстрації місця проживання Позивачів станом на даний час, то нічого не змінилося для погіршення становища Позивачів, навіть покращилися коли ОСОБА_4 всупереч Закону і своїм поясненням в суді продала житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Стверджує, що суд першої інстанції проігнорував факти та правову позицію, які були встановлені судом 01 березня 2023 року у цивільній справі №450/3108/20.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року скасувати.

Задовольнити позов та скасувати зняття з обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зобов`язати Давидівську сільську раду Давидівської територіальної громади Львівської області поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та внести відповідні відомості у відомчу інформаційну систему Державної міграційної служби.

Стягнути з Давидівської сільської ради Давидівської територіальної громади Львівської області 1211,50 грн як витрати понесені зі сплатою судового спору за подання позову.

Стягнути з Давидівської сільської ради Давидівської територіальної громади Львівської області 1817 грн (одну тисяча вісімсот сімнадцять гривень) як витрати понесені зі сплатою судового спору за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2010 року ОСОБА_4 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

З 14 грудня 2017 року у вищевказаному житловому будинку був зареєстрований ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 16 жовтня 2023 року.

З 15 серпня 2019 року у вищевказаному житловому будинку також були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 16 жовтня 2023 року.

16 жовтня 2023 року ОСОБА_4 звернулася до Двидівської сільської ради Львівського району Львівської області із заявами про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 (далі - Порядок), з метою зняття з зареєстрованого місця проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 та неповнолітні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були зняті з реєстрації за місцем свого проживання, а саме АДРЕСА_1 .

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посадові особи Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області діяли відповідно до вимог діючого законодавства і підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи із наступних обставин.

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири мас право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ст. 156 ЖК України, відповідно до яких члени сім`ї власнику житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому '^лежить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Щодо виселення, то ст. 157 ЖК Української РСР встановлює, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Згідно зі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Положеннями статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи про виселення члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України , в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії, заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання' (рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, с достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінющчи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети За допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи е втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 та його малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 немає іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності, чи праві користування, також останні несуть витрати на утримання даного нерухомого майна, зокрема щодо сплати комунальних послуг. Виселення їх з будинку фактично позбавить їх житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-п (провадження № 14-298пс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або нрава -Користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямим доказом для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 450/3108/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 червня 2021 року у вищезгаданій справі, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та постановою Верховного суду від 01 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 , - відмовлено.

В межах цивільна справа № 450/3108/20 судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином позивача, вселився у спірний будинок як член сім`ї власника, він та його діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та постійно проживають в цьому будинку, а ОСОБА_6 проживає в ньому як дружина ОСОБА_1 та матір його дітей, тобто відповідачі проживають в належному позивачу будинку на законних підставах, іншого житла не мають, а також з огляду на недоведеність позивачем притягнення відповідачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення щодо неї неправомірних дій, недоведеність наявності в позивача перешкод у володінні та користуванні спірним будинком чи перешкод на вселення і проживання в ньому.

Враховуючи вищенаведені обставини, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати відповідачами, зокрема малолітніми дітьми свого права на користування єдиним житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року до скасування із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За наведених обставин, з Давидівської сільської ради Давидівської територіальної громади Львівської області на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3028 гривень судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати зняття з обліку місця проживання за за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зобов`язати Давидівську сільську раду Давидівської територіальної громади Львівської області поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та внести відповідні відомості у відомчу інформаційну систему Державної міграційної служби.

Стягнути з Давидівської сільської ради Давидівської територіальної громади Львівської області на користь ОСОБА_1 3028 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.