ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 760/6831/22

провадження № 61-3703св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 рокуу складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 05 листопада 2003 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якої він надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США з терміном повернення до 01 серпня 2004 року.

На час отримання позики відповідач проживав у місті Києві та займався бізнесом. У зв`язку з відсутністю коштів для повернення боргу відповідач запропонував позивачу вести спільний бізнес та посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «УКРА-ІР» (далі - ТОВ «УКРА-ІР») за умови надання товариству позики у розмірі 75 000 грн, що за курсом Національного банку України було еквівалентно 14 000 доларів США, на що позивач погодився. В подальшому ТОВ «УКРА-ІР» розрахувалося з позивачем і він вийшов зі складу учасників товариства.

Крім того, у період з 06 травня по 06 серпня 2004 року відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 95 900 доларів США, а саме 06 травня 2004 року - 25 000 доларів США, 10 червня 2004 року - 41 300 доларів США, 30 червня 2004 року - 5 000 доларів США, 13 липня 2004 року - 3 000 доларів США, 02 серпня 2004 року - 4 000 доларів США, 06 серпня 2004 року - 17 600 доларів США, що підтверджується розписками ОСОБА_3 . Строк повернення позики не був встановлений сторонами.

28 січня 2022 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_4 вимогу про повернення коштів в сумі 95 900 доларів США в строк до 10 березня 2022 року, однак відповіді не отримав.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 95 900 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року у складі судді Жовноватюк В. С. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 95 900 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 12 405 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази повернення боргу, натомість наявність боргових документів у позичальника підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики, не повернув позивачу грошовий борг, тому порушене право позивача в частині стягнення суми боргу у розмірі 95 900 доларів США підлягає поновленню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду від 16 лютого 2024 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 18 608 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надані позивачем розписки про отримання коштів ОСОБА_5 не містять зобов`язання про їх повернення. Крім того, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважав, що правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , за якими відповідач отримав грошові кошти в сумі 95 900 доларів США, є правовідносинами купівлі-продажу майнових прав у статутному фонді ТОВ «УКРА-ІР».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

19 квітня 2024 року справа № 760/6831/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у розписках від 06 травня 2004 року, від 10 червня 2004 року, від 30 червня 2004 року, від 13 липня 2004 року, від 02 серпня 2004 року, від 06 серпня 2004 року не зазначено про наявність у сторін правовідносин щодо купівлі-продажу корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «УКРА-ІР», а навпаки, в одній із розписок про отримання грошових коштів (від 13 липня 2004 року) вказано, що відповідач отримав грошові кошти для власних потреб.

Крім того, договір позики на суму 75 000 грн з відкладальною умовою про передачу частки у статутному капіталі ТОВ «УКРА-ІР» було укладено пізніше - 29 липня 2004 року.

Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що грошові кошти у розмірі 95 900 доларів США, нібито передавались відповідачу за договором купівлі-продажу частки у розмірі 20% статутного капіталу ТОВ «УКРА-ІР».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Коршун Т. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

05 листопада 2003 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, про що склав розписку (т.1 а.с.7).

З копії протоколу засідання засновників ТОВ «УКРА-ІР» від 15 липня 2004 року № 6 вбачається, що було вирішено підтримати пропозицію ОСОБА_3 про отримання позики у фізичної особи ОСОБА_1 в сумі 75 000 грн та передачу під заставу 20% частки статутного фонду учасника товариства ОСОБА_3 (т.1 а.с.9).

Згідно з копією трудової книжки 02 серпня 2004 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «УКРА-ІР» (т.1 а.с.10).

У період з 06 травня по 06 серпня 2004 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 95 900 доларів США, а саме: 06 травня 2004 року - 25 000 доларів США; 10 червня 2004 року - 41 300 доларів США для особистих потреб; 30 червня 2004 року - 5 000 доларів США, 13 липня 2004 року - 3 000 доларів США для особистих потреб, 02 серпня 2004 року - 4 000 доларів США, 06 серпня 2004 року - 17 600 доларів США, що підтверджується розписками ОСОБА_3 (т.1 а.с.11-12)

Відповідно до протоколу засідання засновників ТОВ «УКРА-ІР» від 03 лютого 2005 року № 11 у зв`язку з набуттям права власності на частку надано згоду та прийнято до учасників ОСОБА_1 , частка якого склала 5 630 грн, що становить 20% статутного фонду (т.1 а.с.154-155).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечував, що 17 січня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_7 склали та підписали розписку про наміри, згідно з якою ОСОБА_1 в обмін на свої корпоративні права в розмірі 20% статутного капіталу ТОВ «УКРА-ІР» отримав три квартири і не має претензій, в тому числі до ОСОБА_3 (т.1 а.с.171).

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади директора ТОВ «УКРА-ІР» за власним бажанням (т.1 а.с.10).

28 січня 2022 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_4 вимогу, в якій просив повернути кошти у сумі 95 900 доларів США в строк до 10 березня 2022 року (т.1 а.с.16).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом позовної заяви ОСОБА_1 в цій справі не заявляв вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 05 листопада 2003 року, а просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 95 900 доларів США, надані згідно з розписками від 06 травня 2004 року, від 10 червня 2004 року, від 30 червня 2004 року, від 13 липня 2004 року, від 02 серпня 2004 року, від 06 серпня 2004 року. При цьому ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з відсутністю коштів для повернення боргу станом на липень 2004 року відповідач запропонував йому вести спільний бізнес та посаду директора ТОВ «УКРА-ІР», на що позивач погодився.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що вищевказані розписки від 06 травня 2004 року, від 10 червня 2004 року, від 30 червня 2004 року, від 13 липня 2004 року, від 02 серпня 2004 року, від 06 серпня 2004 року про отримання грошових коштів не містять зобов`язання про їх повернення.

В судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 не заперечував тих обставин, що у зв`язку з набуттям ним права власності на частку в лютому 2005 року його було прийнято до учасників ТОВ «УКРА-ІР».

В подальшому, в обмін на свої корпоративні права в розмірі 20% статутного капіталу ТОВ «УКРА-ІР» позивач отримав три квартири і не мав претензій, в тому числі до ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою про наміри від 17 січня 2019 року, складеною та підписаною ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_7 .

В позовній заяві ОСОБА_1 також підтвердив, що ТОВ «УКРА-ІР» розрахувалося з ним і він вийшов зі складу учасників товариства.

Отже, враховуючи наведені доводи позивача та обставини справи, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що спірні грошові кошти в сумі 95 900 доларів США були отримані відповідачем у правовідносинах щодо купівлі-продажу майнових прав у статутного фонду ТОВ «УКРА-ІР».

Оскільки позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов, то висновок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову є правильним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що у розписках від 06 травня 2004 року, від 10 червня 2004 року, від 30 червня 2004 року, від 13 липня 2004 року, від 02 серпня 2004 року, від 06 серпня 2004 року не зазначено про наявність у сторін правовідносин щодо купівлі-продажу корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «УКРА-ІР», а навпаки, в одній із розписок про отримання грошових коштів (від 13 липня 2004 року) вказано, що відповідач отримав грошові кошти для власних потреб, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищевказаних обставин та висновків, зроблених апеляційним судом.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), вирішуючи подібний спір, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що зі змісту дослідженої судами розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Подібні висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21 (провадження № 61-7591св 23).

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович