Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3174/24
Провадження № 2/376/316/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Батовріної І.Г.

за участю секретаря Гіптенко Є.О.

розглянувши в місті Сквира Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «АНОНА», третя особа без самостійних вимог: Сквирська міська рада Київської області, про скасування державної реєстрації додаткової угоди від 16.12.2019 року до договору оренди земельної ділянки від 01.01.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі свого представника адвоката Соболя Б.В., звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що їй на прав приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер: :06:005:0001, площею 3,746 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01.01.2024 року ОСОБА_1 уклала з фермерським господарством «Анона» договір оренди землі терміном на 10 років, тобто до 01.01.2024 року. Разом з тим, при перевірці відомостей щодо оренди земельної ділянки та отриманні Інформаційної довідки № 259732124 від 03.06.2021 року, позивач виявила, що існує додаткова угода від 16.12.2019 року, видавник ФГ «Анона», відповідно до якої строк дії договору оренди земельної ділянки змінено на «строк дії до 16.12.2039 року», тобто збільшено на 15 років.

28.07.2021 року позивач звернулася до поліції із заявою про підробку підпису та повідомила про злочин. Згідно із висновком експертизи, призначеної в ході розслідування, було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі « ОСОБА_1 » додаткової угоди до договору оренди землі № б/н від 01.01.2014 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису.

04.03.2022 року позивач звернулася до суду з проханням визнати вищевказану додаткову угоду недійсною. У ході судового розгляду даної цивільної справи (№ 376/412/22) була призначена повторна судова почеркознавча експертиза, відповідно до висновку якої підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі «Орендодавець» ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_1 » у додаткові угоді від 16.12.2019 року до договору оренди землі б/н від 01.01.2014 року, укладеної між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Анона», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.08.2024 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Анона» про визнання додаткової угоди до договору землі недійсною відмовлено, у зв?язку з тим, що правочин, який не вчинено, не може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на наведене просила скасувати державну реєстрацію додаткової угоди від 16.12.2019 року, видавник ФГ «Анона», до договору оренди земельної ділянки від 01.01.2014 року, вчинену державним реєстратором Яремко Мариною Василівною 02.01.2020 року, на підставі реєстрації змін до іншого речового права, індексний номер рішення 50557840 від 02.01.2020 року, за номером запису про інше речове право 4450403 та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 25.10.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк п?ять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків.

15.11.2024 року представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції.

Ухвалою суду від 15.11.2024 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

20.12.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав обрання неналежного способу захисту.

09.01.2025 року від представник позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він вказав, що відзив представника відповідача є надуманим, упередженим, необ?єктивним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.08.2024 року додаткову угоду від 16.12.2019 року до договору оренди земельної ділянки б/н від 01.01.2014 є неукладеною. Вказує, що посилання представника відповідача на постанову Великої Палати Верховного суду 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19 є некоректним оскільки постанова стосується юрисдикції застосування правовідносин, а постанови ВП ВС від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц взагалі відноситься до питань зовсім іншого характеру.

27.01.2025 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення у яких він вказав, що зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов?язане із позбавленням його права володіння на цю земельну ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користування належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Зазначає, що позивач обрала неефективний спосіб захисту свого порушеного права. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначеного справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач та її представник не з?явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, надав відзив на позовну заяву та письмові пояснення.

У судове засідання представник третьої особи не з?явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_1 належить земельні ділянка, площею 3,746 га, кадастровий номер: :06:005:0001, розташована на території Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області (нині територія Сквирської об?єднаної територіальної громади), призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 259732124 (а.с. 6-9).

01.01.2014 року позивач та відповідач уклали договір оренди землі б/н строком на 10 років.

На підставі додаткової угоди від 16.12.2019 року до договору оренди землі б/н від 01.01.2014 року строк оренди було змінено та продовжено до 16.12.2039 року (а.с. 8).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.08.2024 року у цивільній справі № 376/412/22 (провадження № 2/376/66/2024) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Анона» про визнання додаткової угоди землі недійсною відмовлено, у зв?язку з тим, що правочин, який не вчинено, не може бути визнаний недійсним (а.с. 10-12).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виражає в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення між сторонами правовідносин оренди) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Позивач, в особі свого представника, звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати державну реєстрацію додаткової угоди. У той же час у позові не міститься обґрунтування які саме права як власника земельної ділянки порушено та у який спосіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, вказала, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14.08.2024 року додаткову угоду від 16.12.2019 року до договору оренди землі б/н від 01.01.2014 року визнано неукладеною. Окрім того у вказаному рішенні вказано: «Оскільки додаткова угода від 16.12.2019 до договору оренди земельної ділянки б/н від 01.01.2014 є неукладеною, тому саме з цих підстав підлягає скасування державна реєстрація (записів) права оренди земельної ділянки». Разом з тим у позові позивач та її представник не вказують чи вони зверталися до реєстратора з метою скасування державної реєстрація.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зробив висновок про те, що «належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 683/396/23 (провадження № 61-1714св24) зазначено, що: «належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки не є належним способом захисту порушеного права […] Вимога про повернення позивачу належної їй земельної ділянки може бути заявлена та вирішена по суті разом з вимогою про визнання відсутнім права оренди у СГК «Решніський».

У даній справі ОСОБА_1 та її представник позовних вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляли.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тому на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації додаткової угоди від 16.12.2019 до договору оренди землі б/н від 01.01.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Анона», належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 15, 16, 202, 207, 263, 391, 627, 638, 759, 773, 792 ЦК України, ст.ст. 152 ЗК України, ст.ст. 13, 18 ЗУ «Про оренду землі», ст.ст.10, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 352 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «АНОНА», третя особа без самостійних вимог: Сквирська міська рада Київської області, про скасування державної реєстрації додаткової угоди від 16.12.2019 року до договору оренди земельної ділянки від 01.01.2014 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Г.Батовріна