"24" березня 2025 р. Справа № 363/695/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

24 березня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Шубочкіної Т.В., за участю секретаря судового засідання Воронюк А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації, третя особа Димерська селищна рада,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

визнати право власності на 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом;

визнати право власності на 2/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , серія САК номер НОМЕР_1 , яке видане 25.06.2013 року;

скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 (номер запису про право власності 1415592 від 06.06.2013; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 8);

відшкодувати витрати понесені позивачами на сплату судового збору та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 10.11.2006 року за заявою відповідача ОСОБА_3 рішенням Вишгородського районного суду Київської області спадкодавця ОСОБА_4 визнано померлим.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про смерть 18 червня 2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 та 16.07.2007 року відчужила успадкований будинок ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

31.11.2007 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу житлового будинку, на наступних умовах: свідоцтво про право на спадщину за законом видане Вишгородською державною нотаріальною конторою Київської області 18.06.2007 року після смерті ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 НОМЕР_2 визнається недійсним; за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 визнається в рівних долях (по 1/3 частині кожному) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на жилий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_3 у термін до 01.05.2008 року 10 000 грн, компенсацію витрат, понесених останньою на утримання будинку; позивачі відмовляються від своїх позовних вимог заявлених до відповідача.

14.04.2010 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі № 8/2-«о»-98 про визнання ОСОБА_4 померлим у зв`язку з тим, що останній виявся живим.

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 16.07.2007 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

07.09.2010 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-2983/2010 визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , за якою визнано недійсним згаданий вище договір купівлі продажу та визнано право власності на житловий будинок за ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (чоловік, спадкодавець) помер.

28.05.2012 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-2086/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, ухвалу від 07.09.2010 року Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-2983/2010 про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2013 року у справі №2-78/13 частково задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , Державної реєстраційної служби Вишгородського РУЮ Київської області, третьої особи КП Київської обласної ради «Вишгородського БТІ», Вишгородської нотаріальної контори про усунення перешкод в прийнятті спадщини. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , зобов`язано Державну реєстраційну службу Вишгородського РУЮ в Київській області скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за відповідачами, зареєстрованого згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 07.09.2010 року.

10.05.2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі №363/4644/17 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до Катюжанської сільської ради, третя особа Вишгородська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на спадкове майно. Cуд вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . 16.09.2019 року право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (РН 218). 16.09.2019 року право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (РН 218).

Житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, видане 25.06.2013 року.

Враховуючи, що ОСОБА_8 неправомірно набула право власності на будинок, що в подальшому було встановлено рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2013 року у справі №2-78/13, набуття права власності на земельну ділянку відбулося також без достатніх правових підстав. При цьому існування права власності ОСОБА_8 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, позбавляє можливості спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оформити права власності на земельну ділянку під належним їм будинком у встановленому законом порядку.

Ухвалою суду від 08.04.2024 позовною заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 09.09.2024 підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 10.11.2006 року за заявою ОСОБА_3 рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі № 8/2-«о»-98 спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 визнано померлим.

Згідно наданих Київським обласним державним нотаріальним архівом (Філія №1) копій матеріалів спадкової справи №130/2007 до майна померлого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 та 16.07.2007 року відчужила успадкований будинок ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

31.10.2007 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 3/2-2200 затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу житлового будинку, укладену між ОСОБА_2 (дружина ОСОБА_4 ), ОСОБА_1 (донька ОСОБА_4 ), ОСОБА_6 (син ОСОБА_4 ) та ОСОБА_3 (сестра ОСОБА_4 ) на наступних умовах:

свідоцтво про право на спадщину за законом видане Вишгородською державною нотаріальною конторою Київської області 18.06.2007 року після смерті ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 НОМЕР_2 визнається недійсним;

за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 визнається в рівних долях (по 1/3 частині кожному) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на жилий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_3 у термін до 01.05.2008 року 10 000 грн, компенсацію витрат, понесених останньою на утримання будинку;

позивачі відмовляються від своїх позовних вимог заявлених до відповідача.

14.04.2010 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі № 8/2-«о»-98 про визнання ОСОБА_4 померлим у зв`язку з тим, що останній виявся живим.

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 16.07.2007 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Посилався на безпідставний продаж його майна після помилкового визнання його померлим та оформлення спадщини на майно за його життя.

07.09.2010 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-2983/2010 ухвалено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , за якою визнано недійсним згаданий вище договір купівлі продажу та визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Відділом ДРАЦС ВРУЮ у Київській області, актовий запис №39.

23.12.2010 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області визнано недійсним свідоцтво про спадщину за законом на спірний будинок серії ВЕ №566638 видане ОСОБА_3 18 червня 2007 року.

Згідно наданих Вишгородською державною нотаріальною конторою копії матеріалів спадкової справи №113 після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

28.05.2012 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-2086/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, ухвалу від 07.09.2010 року Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-2983/2010 про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2013 року у справі №2-78/13 частково задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , Державної реєстраційної служби Вишгородського РУЮ Київської області, третьої особи КП Київської обласної ради «Вишгородського БТІ», Вишгородської нотаріальної контори про усунення перешкод в прийнятті спадщини. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , зобов`язано Державну реєстраційну службу Вишгородського РУЮ в Київській області скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за відповідачами, зареєстрованого згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 07.09.2010 року.

Позивачі звернулись до державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 згідно ст. 1274 ЦК України від спадщини відмовився на користь ОСОБА_2 . Дані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи після смерті ОСОБА_4 №113/2011 від 09.09.2010 року, зокрема його заявою від 23.02.2011 року.

07.07.2015 року постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно померлого.

10.05.2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі №363/4644/17 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до Катюжанської сільської ради, третя особа Вишгородська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на спадкове майно. Cуд вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181636331, 16.09.2019 року право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за Ковальчук Оленою Миколаївною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (РН 218).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181635249, 16.09.2019 року право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (РН 218).

Як убачається з довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27 грудня 2023 року, а саме земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:136:0157, площею 0,138 га, її оціночна вартість складає 821 112,11 грн.

З відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 24.09.2024 убачається, що згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0.1380 га з кадастровим номером :08:136:0157, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована в Державному земельному кадастрі 15.05.2013 за заявою від гр. ОСОБА_3 ЗВ-013 (тип заяви земельна ділянка утворена шляхом передачі у власність/оренду із земель державної чи комунальної власності) на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок, ророзробником якої є ТОВ "Гео-Сервіс Україна. Згідно розділу 3 Поземельної книги перебуває у власності гр. ОСОБА_3 , дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 06.06.2013, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 1415592. За інформацією наданою Відділом №5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління згідно наявної інформації до 01.01.2013 р., на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, записи про реєстрацію державних актів на право власності на земельні ділянки в Книгах записів реєстрації державних актів на право влаеності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відсутні.

З відповіді Димерської селищної ради від 17.10.2024 року убачається, що згідно земельної шнурової книги рішень Катюжанської сільської ради про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність не приймалось. Перший запис про передачу рішення Катюжанської сільської ради від 15.11.2012 року №263-27-УІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення ОСГ» ОСОБА_3 .

У позові зазначено, що існування права власності ОСОБА_8 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, позбавляє можливості спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оформити права власності на земельну ділянку під належним їм будинком у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст.1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідност. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст.ст. 328, 1216 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування є однією з підстав виникнення права власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 129 7ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже було встановлено у справі №363/4644/17 після смерті ОСОБА_4 власниками житлового будинку у порядку спадкування за законом визнано його спадкоємців (дружину та доньку).

Статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України 1990 року).

Згідно зі статтею 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (Дію частини другої статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92).

Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За приписами статті 23 ЗК України 1990 року (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10.05.2018 у справі №363/4644/17 встановлено наступні обставини: « Разом з тим, на час отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9 в 1990 році, виникнення права власності не залежало від його державної реєстрації, що стало обов`язковим лише після набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак, право власності на майно набуте у власність до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Оскільки померлий ОСОБА_6 не встиг оформити правовстановлюючі документи на успадковане після смерті матері майно й за життя виникле в нього право власності не зареєстрував, зазначене перешкоджає позивачам здійсненню права спадкування на нього і отриманню свідоцтва про право на спадщину. Таким чином спадкодавець набув право власності на спадкове майно шляхом отримання його в спадщину після смерті матері на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Вирішуючи цю справу, суд виходить з того, що в порядку спадкування за законом позивачі набули право власності на вказане спадкове майно, яке належало ОСОБА_6 , який помер і не встиг його оформити, а тому це перешкоджає видачі свідоцтва про право власності на спадщину.»

Таким чином зазначеним пунктом визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельнокадастрових документах. Спірна земельна ділянка в період відкриття спадкової справи знаходилась в користуванні спадкодавця для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться на ній.

Не зважаючи на рішення від 28.05.2012 року Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-2086/2012, де апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, а ухвалу від 07.09.2010 року Вишгородського районного суду Київської області у справі № 2-2983/2010 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, ОСОБА_3 отримала рішення від Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області про передачу у її власність спірної земельної ділянки, та 06.06.2013 року вживає заходів щодо реєстрації права власності за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто, на момент оформлення права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 в суді розглядався позов спадкоємців щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Отже, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності є ефективним способом захисту порушеного права позивача за встановлених у справі фактичних обставин.

Відтак, вирішуючи спір між сторонами щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, суд надав об`єктивну оцінку наявності порушених прав чи інтересів позивачів на момент звернення до суду, а також визначив чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, та дійшов висновку про доведеність позивачами належними та допустимими доказами позовних вимог в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки та визнання недійсним свідоцтва про право власності, та, як наслідок, наявність порушеного права, що є підставою для прийняття судового рішення про задоволення позову в цій частині повністю.

Щодо вимог про визнання права власності на 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та визнання права власності на 2/3 частини зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_2 в порядку спадкування, суд вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини.

До того, згідно ч.1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при прийнятті спадщини на земельну ділянку.

Згідно із ч.1 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час відкриття спадкової справи) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно із ст. 125 ЗК України (у редакції, чинній на час відкриття спадкової справи) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України вбачається, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває такого права у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Згідно п.1 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування»№ 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до пункту 9 частини першої ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

В абзаці другому ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено,що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченомупунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У пунктах 123,125,128,132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) викладено правовий висновок, який в загальному зводиться до того, що, застосовуючи положення ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд вирішує спір про право.

Ці норми адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Абзацом другим ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

В даному випадку, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157 не створює спір про право.

Спадкоємці можуть звернутися до селищної Ради для оформлення за ними та виділення їм земельних ділянок.

Щодо судових витрат суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позивачами сплачено та документально підтверджено витрати на судовий збір у розмірі 8 507,00 грн., а рішенням суду задоволено 2 из 4 позовних вимог, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 253,5 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою визначення судових витрат та їх стягнення у судовому порядку представник позивачів надала до суду ордер на надання правничої допомоги від 20 грудня 2023 року, ордер на надання правничої допомоги від 27 грудня 2023 року, договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 20 грудня 2023 року.

Так, вбачається, що в даному випадку, суду не надано відповідного акту приймання-передачі виконаних робіт, підписаного сторонами, який би свідчив про надання позивачу відповідних видів послуг.

Таким чином, суд в розумінні положень ст. 137 ЦПК України, не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат з надання правничої допомоги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст.12,81,141,223,263-268,273,280-282,284,354,355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації, третя особа Димерська селищна рада задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , серія САК номер НОМЕР_1 , яке видане 25.06.2013 року.

Скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:136:0157, площею 0,138 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 (номер запису про право власності 1415592 від 06.06.2013; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 8).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 253 (чотири тисячі двісті п`ятдесят три) гривні 05 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вишгородського районного суду Київської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Димерська селищна рада, , адреса: Соборна, 19, Димер, Київська обл., Вишгородський р-н.

Повний текст рішення виготовлений 02.04.2025 року.

Суддя Т.В. Шубочкіна