Провадження №2/760/2587/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Поваляєв О.Б. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд здійснити поділ майна частини квартири, яка належить ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, яка належить ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25 листопада 1995 року між сторонами було укладено шлюб. 22 квітня 2010 року шлюб був розірваний. У період перебування у шлюбі була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на сина ОСОБА_3 та на відповідача ОСОБА_2 . Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вказане майно, а саме частину квартири, шляхом визначення за позивачем частки, яка належить ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що грошові кошти на придбання квартири були позичені подружжям у старшого брата позивача, ОСОБА_4 . Крім того, за взаємної згоди позивача та відповідача зазначена квартира була придбана на ім`я відповідача та їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М.

Ухвалою від 10 червня 2024 року було прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі.

27 січня 2025 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 листопада 1995 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів Києва з філією Державного Центру розвитку сім`ї, актовий запис №2218, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 25 листопада 1995 року.

22 квітня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис №273 від 22 квітня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 22 квітня 2010 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 23 грудня 2000 року подружжям було набуте майно - частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, згідно договору купівлі-продажу від 23 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А., зареєстрованим в реєстрі за №3-3569, ОСОБА_2 , який діє за себе та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 купили в рівних долях кожному квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі право приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ., в рівних долях, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 січня 2001 року та записано в реєстровану книгу №д.1235-2 (№5254).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-07718527 від 29 квітня 2024 року, оціночна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає 1063597,73 грн.

Позивач, звернувшись до суду з указаним позовом, просить здійснити поділ майна частини квартири, яка належить ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки вказаної квартири, яка належить ОСОБА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК.

Згідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із цим, ч.2 та ч.3 ст.70 передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що між сторонами укладався шлюбний договір, наявність домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, укладення між сторонами договору про поділ спільного майна.

Відтак, згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач під час розгляду справи не спростував презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не надав суду доказів того, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Відтак, 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках, тобто по частці кожному.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6529,19 грн (1211,20 грн - за вимогу немайнового характеру, 5317,99 грн - за вимогу немайнового характеру) в рахунок відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат на оплату судового збору.

Крім того, оскільки при зверненні до суду з позовом позивачем було внесено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд роз`яснює, що на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір» він має право звернутися до суду клопотанням про повернення переплаченої суми судового збору у розмірі 2554,81 грн.

Керуючись статтями 10, 12, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6529 (шість тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 19 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч.1 ст.355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст.273 ЦПК України).

Відомості про учасників:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова