Провадження № 2/761/2042/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника Служби у справах дітей

та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві

державної адміністрації: Шевченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Під час слухання справи як третю особу було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

В позовних вимогах позивач просить: позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що під час перебування сторін у шлюбі в них народилися діти. Як зазначає позивач, він не проживає разом з відповідачем, а діти проживають разом з ним.

В позові позивач вказує, що відповідач систематично зловживає спиртними напоями та чинить психологічне насилля над батьком дітей (позивачем), чим впливає на психологічний стан дітей, бо вони є свідками вказаних дій з боку відповідача. Про такі дії складались протоколи про адміністративні правопорушення та відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Так відповідач проживає окремо від позивача, з дітьми не спілкується, не надавала та не надає допомоги на утримання дітей, будь-яких стосунків з дітьми не підтримує, не цікавиться їх життям, не відвідує вдома, а тому є законом передбачені підстави для позбавлення матері батьківських прав.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суду не повідомила, відзив на заявлені вимоги до суду не направила.

Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, пояснення до суду не направив.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст.223 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, дітей, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 27.06.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11.04.2024 року (справа №761/45940/23) шлюб між сторонами розірвано.

Згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Окрім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27.11.1992) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації обстежила умови проживання дітей та 08.07.2024 року склала акт згідно з яким в квартирі АДРЕСА_1 (за місцем проживання батька) - для дитини ( ОСОБА_6 ) створені умови для проживання.

Водночас Службі у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації не вдалось обстежити умови проживання ОСОБА_7 - квартири АДРЕСА_2 в зв`язку з не допуском до квартири.

Висновком від 19.08.2024 року за №109-4805 Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_3 відносно її дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначив позивач в позовній заяві, відповідач не виконує належним чином власні батьківські обов`язки відносно дітей. Так, зокрема позивач зазначив, що відповідач зловживає спиртними напоями.

В той же час позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. Пояснення позивача щодо зловживання відповідачем спиртними напоями суд сприймає критично, оскільки позивач є зацікавленою особою в результатах розгляду справи.

Крім того позивач зазначав, що внаслідок того, що відповідач вчиняє психологічне насильство відносно позивача, таким чином впливає на психічний стан дітей. При тому позивач посилався на постанови якими позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-1 КУпАП, ст.183 КУпАП та протокол про адміністративне правопорушення від 15.06.2023 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Так як вбачається з матеріалів справи, постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2022 року (справа №761/13939/22) ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 170 /сто сімдесят/ грн. 00 коп.

Як зазначено в постанові, ОСОБА_3 19.07.2022 року близько 17 годині 15 хвилин за адресою: АДРЕСА_3 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно чоловіка ОСОБА_1 , а саме ображала нецензурною лайкою, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім того, в постанові зазначено, що ОСОБА_3 судовому засіданні вину у вчиненому правопорушенні визнала, пояснивши про обставини сварки.

15.06.2023 року відносно ОСОБА_3 був складений протокол серії ВАВ № 494812 в якому зазначено, що 15.06.2023 р., о 21 год. 00 хв. перебуваючи за місцем проживання, а саме по АДРЕСА_3 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме: ображала, чим порушила ч.2 ст.173 КУпАП.

Позивач не надав суду постанову суду щодо розгляду зазначеного протоколу. В той же час з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 липня 2023 року (справа №761/22321/23) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340,00 грн. на користь держави.

Як зазначено в постанові, ОСОБА_3 , будучи притягнутою протягом року до адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, повторно 15.06.2023 р., о 21 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем проживання, а саме по АДРЕСА_3 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , що мало прояв у формі нецензурної лайки (протокол серії ВАВ № 494812 від 15.06.2023 р.).

Зазначені постанови в апеляційному порядку не оскаржувались.

09.09.2023 року поліцейський Управління патрульної поліції в місті Києві капрал поліції Воробйов Віктор Олексійович, склав постанову ЕГА №1170815 за якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч.1 ст.183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Як зазначено в постанові, ОСОБА_3 09.09.2023 року в АДРЕСА_4 здійснила завідомо неправдивий виклик а саме з приводу домашнього насильства відносно неї, дана інформація не була правдивою, оскільки жінка знаходилась в стані алкогольного сп`яніння та надала неправдиву інформацію щодо виклику.

Позивач в позовній заяві зауважив, що зазначені дії відповідачем були вчинені в присутності дітей. Однак постановами не встановлено зазначеного. Крім того, під час розгляду справи судом не було встановлено що психологічне насильство відносно чоловіка було вчинено в присутності дітей.

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що підтримує позов батька про позбавлення матері її прав, оскільки вона належним чином не виконує свої обов`язки, зловживає алкогольними напоями.

ОСОБА_5 в судовому засіданні не висловила бажання про позбавлення матері її батьківських прав.

Згідно з положеннями діючого законодавства для суду жоден доказ не має наперед встановленої сили. Наданий висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Наданий до суду висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого заходу як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не може взяти його до уваги.

Так у висновку органу опіки та піклування, зокрема зазначено, що неповнолітній (на момент складання висновку) ОСОБА_7 проживає разом зі своєю матір`ю, а малолітня ОСОБА_6 , з батьком.

Крім того вказано, що в бесіді із ОСОБА_6 відомо, що мама проживає окремо від них з татом, з ОСОБА_6 іноді спілкується, разом відвідували при нагоді парки відпочинку, мама багато працює, тому вони не часто проводять час разом.

Суд не може прийняти до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем надані до матеріалів справи довідки із спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №97 імені Олени Теліги з поглибленим вивченням англійської мови, характеристика з бійцівського клубу, так як не відвідування батьківських зборів, відсутність спілкування з вчителями не свідчить про умисне нехтування батьківськими обов`язками.

Порушивши питання про позбавлення батьківських прав, згідно з позицією, висловленою в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позивач під час слухання справи не надав суду належних та допустимих доказів свідомого, умисного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам останніх.

У даній справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з батьком, як зазначено в позові. В той же час висновок містить інші відомості щодо місця проживання дітей.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Отже, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, враховуючи, що в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами не виконання ОСОБА_3 батьківських прав, не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-81, 141, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 31 березня 2025 року

Суддя: Н.Г. Притула