№ провадження 2-о/646/42/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2025 року Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Глоби М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борщ Л.В.,

та представника заявника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 через представника звернулась до суду із вказаною вище заявою, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину, доньку ОСОБА_3 . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, державна реєстрація актового запису про народження дитини ОСОБА_4 , була проведена за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

В свідоцтві про народження, батьками ОСОБА_5 зазначені: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 не перебувала у зареєстрованому шлюбі із батьком дитини, також до 21.05.2024 року не перебувала у шлюбі з іншими особами.

21.05.2024 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_7 , який постійно проживає у Державі Ізраїль. Неповнолітня донька ОСОБА_2 проживала від народження разом з матір`ю на території України. Для того, щоб проживати на законних підставах на території Ізраїлю ОСОБА_2 разом із дитиною, за доцільне отримати відповідне громадянство держави Ізраїль. Проте для того, щоб донька могла проживати разом із матір`ю в Ізраїлі та отримати громадянство цієї країни, необхідно, відповідно до законодавства держави Ізраїль, а саме інструкції № 5.2.0008, встановити факт того, що заявниця є одинокою мамою та її донька перебуває під її повною фактичною юридичною опікою, та піклуванням. Тому, встановлення даного факту, необхідне ОСОБА_2 для отримання дозволу в Управлінні з питань реєстрації населення та імміграції Міністерства внутрішніх справ Ізраїлю на отримання їй та її доньці громадянства держави Ізраїль.

Просила встановити факт, що вона є одноособовим опікуном над своєю дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис про батька якої в Книзі реєстрації народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження проведено за прізвищєм та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записані за вказівкою матері - ОСОБА_2 з її слів відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року відкрито провадження у справі.

Заявник в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Під час розгляду справи представник заявника вимоги заяви підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, засобами поштового зв`язку надіслала на адресу суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши та перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Стаття 315 ЦПК України називає окремі категорії справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Поряд з цим, такий перелік не є вичерпним та відповідно до частини другої вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», яким заявниця обґрунтовувала свою заяву, судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Цим же пунктом визначено, що суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Нормами статті 135 СК України визначений порядок запису про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлено.

Згідно частини 1 цієї статті передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народження провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З урахуванням викладеного, суд вказує, що належними доказами підтвердження того, що відомості про батька дитини записані зі слів матері, є свідоцтво про народження дитини, Витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ч. 1 ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною 1 статті 63 передбачено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Відповідно до статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Судом встановлено, що заявник є матір`ю ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 865 від 21.11.2014 року.

Батьками в свідоцтві про народження ОСОБА_4 зазначено: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_2 .

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Суд враховує, що мають бути захищені найкращі інтереси неповнолітньої дитини, зокрема з метою можливості вільного та законного проживання в іншій державі.

Чинним законодавством не визначений порядок надання статусу одинокої матері, тобто встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо.

Заявниця ОСОБА_2 з моменту народження доньки, виховує та утримує дитину самостійно, державна реєстрація актового запису про народження дитини ОСОБА_4 була проведена за вказівкою матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, зазначена інформація підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька (а.с. 25).

Під час розгляду справи, представник заявника зазначила, що ОСОБА_2 є одинокою матір`ю, яка виховує доньку ОСОБА_4 без батька. Та, на даний момент заявниця не має законних підстав проживати на території Ізраїлю разом зі своєю донькою, оскільки для оформлення документів їй необхідно підтвердження факту, що вона є одинокою матір`ю.

Питання відсутності у неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час народження батька, особа якого записана зі слів матері відповідно до норм ст. 135 СК України, врегульовано нормами Сімейного кодексу і не потребує додаткового встановлення в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Також у ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції зазначається, що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини.

Згідно статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», в редакції чинній з 28.08.2018, документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, законодавець передбачив можливість видачі довідки про народження дитини відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України як підставу для виїзду неповнолітньої дитини за кордон (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Чинне законодавство не дає єдиного визначення поняття «одинока мати».

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року одинокою матір`ю визнана «жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама».

Суд враховує, що мають бути захищені найкращі інтереси неповнолітньої дитини, зокрема з метою возз`єднання із сім`єю в іншій державі.

Статті 3, 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 покладають на Держави - учасниці цієї Конвенції зобов`язання забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, також вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Вимога Конвенції ООН про права дитини обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками.

Багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Гаазька Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої приєдналися Україна та Ізраїль.

У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, «право піклування» охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати дитину на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (стаття 5 Конвенції).

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон. Тобто, наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не є підставою для зміни дитиною держави проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання дитини вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо (а за відсутності - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.

На території держави Ізраїль недостатньо витягу з державного реєстру актів цивільного стану та письмового підтвердження факту запису даних про батька зі слів матері, оскільки Ізраїль та Україна входять до числа держав, які зв`язані Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі Конвенція), статтею 3 якої встановлено, що права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Статтею 5 цієї Конвенції Для цілей цієї Конвенції визначено: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Для настання правових наслідків, згідно законодавства Ізраїль необхідно рішення суду України про встановлення факту, що заявник ОСОБА_2 є єдиним законним представником (опікуном) дитини, тобто одна має право піклування про дитину - свою доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд враховує, що визначення походження дитини проводиться в момент державної реєстрації її народження, яке має бути здійснене у відповідності до ст. ст. 144-147 Сімейного кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 147 Сімейного кодексу України, по батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

Відповідно ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги те, що встановлення факту, що ОСОБА_2 є одинокою матір`ю та одноособовим опікуном над своєю донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який підтверджено матеріалами справи, має для заявниці юридичне значення та необхідне їй для постійного проживання дитини разом із нею у державі Ізраїль, і даний факт неможливо встановити в позасудовому порядку, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є одинокою матір`ю та одноособовим опікуном над своєю дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відомості про батька зазначені в Книзі реєстрації народження та Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження проведені за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записані за вказівкою матері - ОСОБА_2 та з її слів, відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти діб з дня проголошення рішення суду.

Заявник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник заявника - ОСОБА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 55.

Суддя