Справа №478/144/24 пров. №2/478/15/2025
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2025 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Луговської А.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду с-ще Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Задерецький Віталій Анатолійович до ОСОБА_4 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),

В с т а н о в и в:

09 лютого 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0071 площею 15,39 га, яка розташована на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.

16 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до якого позивач, як власник земельної ділянки площею 15,39 га з кадастровим номером :04:000:0071, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області, передала відповідачу право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право). Користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 7000 грн в рік, які Землекористувач сплачує Власнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним роком. Однак, в порушення умов договору відповідач ОСОБА_4 , в період з 2017 по 2024 роки включно, не сплачує позивачу плату за користування землею.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 систематично порушує умови договору, а саме, з 2017 по 2024 роки плату за користування землею не проводив, представник позивача просив розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157, та припинити право відповідача ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 27 лютого 2024 року прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та призначено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

15 березня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України, подано до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність та недоведеність обставин, на які позивач посилається як на правову підставу своїх вимог. Зазначив, що дійсно 16 січня 2017 року між позивачем ОСОБА_3 та ним було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до якого позивач, як власник земельної ділянки площею 15,39 га з кадастровим номером :04:000:0071, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області, передала йому право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право). Так, 12 травня 2017 року позивач ОСОБА_3 зверталася до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до нього та Казанківської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору емфітевзису та визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію. Під час розгляду зазначеної вище справи судом було детально досліджено питання підписання договору емфітевзису позивачкою ОСОБА_3 та отримання останньою коштів, в розмірі 90000 грн за майбутні 5 років оренди землі, а саме за період 2017-2021 роки. Крім того, висновком експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за №538 від 24 жовтня 2017 року встановлено, що підпис в договорі про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного 16 січня 2017 року, виконано ОСОБА_3 . Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2018 року скасовано, постановлено нове судове рішення. В позові ОСОБА_3 про визнання недійсним договору емфітевзису та визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовлено. Вважає, що посилання позивача на те, що ним систематично порушуються умови договору, а саме в період з 2017-2024 роки ним не проводиться оплата за користування землею, є необґрунтованими, оскільки останньою за період 2017-2021 роки коштів, в розмірі 90000 грн отримано наперед за майбутні 5 років користування землею, а плату за період з 2022-2023 роки позивачка навмисно не отримує, чим своїми діями штучно створює підстави розірвання договору. Наголошує, що він згоден і хоче сплачувати плату за договором, неодноразово повідомляв позивача ОСОБА_3 про необхідність отримання плати за користування землею. Зазначені кошти відправлялись поштовим переказом через відділення «Укрпошти», але були повернуті йому, через їх неотримання позивачем. Отже, враховуючи вищевикладене, вважає, що з його боку не було порушено умов договору, тому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав викладених у відзиві (а.с.30-62 том 1).

18 березня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 , в порядку ст.179 ЦПК України, подано до суду відповідь на відзив, згідно з якою вважає, що обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволені позовних вимог в повному обсязі є не обґрунтовані та недоведені. Зокрема, з посиланням на доводи аналогічні позовній заяві зазначив, що позивач ОСОБА_3 не отримувала будь-яких коштів в рахунок плати за договором емфітевзису. Доказів, що позивач ОСОБА_3 ухиляється від отримання плати за користування землею відповідачем ОСОБА_4 не подано. Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 відмовляється розрахуватися за користування землею, на звернення позивача ОСОБА_3 постійно відповідає відмовками, останній не вчиняв добросовісних дій спрямованих на виплату позивачу орендної плати за місцем її проживання, не відправляв їй поштовими переказами на адресу плату за користування землею, ухиляючись від виконання зобов`язання іншим чином. Крім того, зазначив, що умовами договору між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 не визначено способу, за яким орендна плата може бути сплачена, а тому відповідач має право обирати спосіб виплати грошового зобов`язання, у тому числі і через здійснення поштового переказу. Доказів того, що відповідач ужив усіх можливих дій, спрямованих на виконання свого грошового зобов`язання суду не надано. Вважає, що відповідач ОСОБА_4 не вичерпав всіх можливих способів реально виконати своє грошове зобов`язання і сплатити орендну плату позивачеві ОСОБА_3 , оскільки достовірно знаючи, що остання не отримала платежі за вказані роки не вчинив ніяких дій з виконання свого зобов`язання визначеного у договорі. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.85-87 том 1).

Ухвалою суду від 18 березня 2024 року здійснено перехід з розгляду справи із спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08 травня 2024 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу. Судом проведення експертизи доручено Миколаївському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Втім, 31 липня 2024 року до суду від Миколаївського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), разом з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи №СЕ-19/115-24/9990-ПЧ від 23 липня 2024 року, у зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи.

Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року поновлено провадження у справі. Ухвалу суду від 08 травня 2024 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи по зазначеній цивільній справі, скасовано. Продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

19 серпня 2024 року та повторно 10 вересня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подано до суду клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу. Судом проведення експертизи доручено Миколаївському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

Втім, 26 грудня 2024 року до суду від Миколаївського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), разом з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи №СЕ-19/115-24/20991-ПЧ від 23 грудня 2024 року, у зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи.

Ухвалою суду від 06 січня 2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалу суду від 24 жовтня 2024 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи по зазначеній цивільній справі, скасовано.

03 лютого 2025 року представником позивача ОСОБА_1 до закінчення підготовчого засідання подано письмову заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що в первісному позові позивач ОСОБА_3 просила розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_4 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157, та припинити право відповідача ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою, обґрунтовуючи тим, що відповідач ОСОБА_4 систематично порушує умови договору, а саме не виконав обов`язки зі сплати оренди за користування землею за період з 2017 по 2024 роки. Однак, після відкриття провадження у справі, отримавши відзив на позовну заяву та проаналізувавши подані відповідачем ОСОБА_4 докази позивачу ОСОБА_3 стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 систематично не сплачував не тільки орендну плату, але і не здійснював обчислення розміру плати за землю з урахуванням індексів інфляції, а також систематично не сплачував земельний податок, в результаті чого позивач ОСОБА_3 систематично отримувала видані податковою інспекцією податкові «Повідомлення-рішення» і «Податкові вимоги», про наявність боргу зі сплати коштів із земельного податку. Відтак вважає, що з метою визначення ефективного способу захисту прав позивача ОСОБА_3 виникає необхідність змінити підстави позову, доповнивши його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, в частині підстав розірвання договірних відносин з відповідачем ОСОБА_4 , а саме через систематичну несплату відповідачем орендної плати за користування землею за період з 2017 по 2024 роки, не здійснення обчислення розміру орендної плати за користування землю з урахуванням індексів інфляції, а також систематичну несплату земельного податку за період з 2022 по 2023 роки, тому просив розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157, та припинити право відповідача ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою (а.с.63-72 том №2).

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву (уточнену) подану 03 лютого 2025 року, в якій не змінюються підстави позову, а лише доповнюються новими обставинами при збереженні в ній первісних обставин, та постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням уточненої позовної заяви.

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

11 лютого 2025 року від відповідача ОСОБА_4 , на виконання вимог ухвали суду від 05 лютого 2025 року, надано письмові пояснення про неможливість виконання зазначеної вище ухвали, із зазначенням причин (а.с.94).

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року у задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів, відмовлено.

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала пояснила, що починаючи з 2022 року власнику земельної ділянки площею 15,39 га, кадастровий номер :04:000:0071, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області - позивачу ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_4 систематично відправлялася плата за користування земельною ділянкою поштовим переказом, а також додатково рекомендованим листом з повідомленням повідомлялося про переказ зазначених коштів, але позивач ОСОБА_3 навмисно уникає отримання плати за користування землею. Так, на початку січня 2025 року відповідачем ОСОБА_4 в котрий раз було направлено позивачу ОСОБА_3 поштовим переказом плату за користування земельною ділянкою за період 2022-2024 роки, в розмірі 21000 грн, а також було направлено рекомендований лист про звернення до поштового відділення АТ «Укрпошта» за отриманням зазначених коштів, але станом на сьогоднішній день позивачем ОСОБА_3 кошти не отримано. Крім того, зазначила, що відповідачем ОСОБА_4 сплачується земельний податок, будь-якого податкового боргу за ним не обліковується, здійснення обчислення розміру орендної плати за користування землю з урахуванням індексів інфляції умовами договору не передбачалося. Враховуючи вищевикладене, вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), з підстав несплати за користування земельною ділянкою, є безпідставними та необґрунтованими, тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що громадянка ОСОБА_3 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6 том №1), є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0071, площею 15,3932 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.

Згідно договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року власник земельної ділянки площею 15,39 га, з кадастровим номером :04:000:0071, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новолазарівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 право володіння та право цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (а.с.160-162 том 2).

Відповідно до п.п.2.1, 2.2, 2.3 спірного Договору передача емфітевтичного права здійснюється безкоштовно. Користування емфітевтичним правом встановлюється за плату в розмірі 7000 грн на рік, які Землекористувач сплачує Власнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним роком. Землекористувач має право за письмовою згодою Власника, сплачувати Власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно, але не більше ніж за 100 років.

Згідно п.3.1. спірного Договору, сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на невизначений строк (на 100 років).

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 Договору цей Договір припиняє свою дію у випадках: а) при набутті Землекористувачем, земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому Земельним кодексом України; б) викупу Власником емфітевтного права; в) за інших підстав, передбачених чинним законодавством України. Цей Договір може бути розірваним: а) за взаємною згодою Сторін; б) за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно п.9.1. спірного Договору, цей договір набуває чинності після його підписання Сторонами та державної реєстрації і діє до виконання Сторонами його умов.

З витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер №78222679 від 17 січня 2017 року, вбачається, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договорі емфітевзису) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 січня 2017 року, номер запису про інше речове право: 18583157 (а.с.47 том 1).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , посилається на те, що впродовж 2017-2023 років відповідач ОСОБА_4 систематично порушує умови Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року в частині сплати їй плати за користування емфітевтичним правом. Крім того, здійснює обчислення розміру плати за користування емфітевтичним правом без урахування індексів інфляції, а також систематично не сплачує земельний податок, а тому просить суд на підставі ч.2 ст.651 ЦК України розірвати Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2016 року, укладений між нею та ОСОБА_4 .

З розписки про отримання плати за користування земельною ділянкою від 16 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки, дала дійсну розписку гр. ОСОБА_4 , який виступає землекористувачем земельної ділянки, про те, що діючи як сторони договору емфітевзису, укладеного 16 січня 2017 року, які відповідно до ст.627 ЦК України є вільними у визначенні умов договору, діючи добровільно, свідомо та розумно, на власний розсуд, відповідно до власного волевиявлення, діючи без будь-якого примусу, усвідомлюючи значення своїх дій, їх правові та фактичні наслідки та керуючись ними, дійшовши взаємної згоди щодо порядку, форми та строків оплати за користування на умовах емфітевзису земельною ділянкою з кадастровим номером :04:000:0071, площею 15,3932 га ріллі, відповідно до п.2.3 договору, прийняла наперед (авансовим платежем), за майбутній період встановленого речового права за 5 років, за період часу з січня 2017 року по грудень 2021 року включно, плату за користування землею, в сумі 90000 грн. Дійсною розпискою ОСОБА_3 підтвердила факт отримання від ОСОБА_4 вище обумовлену плату, в сумі 90000 грн. Оплата за землекористування на умовах емфітевзису в грошовій формі та у вище означеній сумі передана ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про що маються підписи ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с.114 том 1).

При цьому, вимог щодо визнання зазначеної розписки недійсною чи встановлення факту її не підписання із сторони ОСОБА_3 до суду заявлено не було.

На спростування вказаних доводів та підтвердження виконання умов договору відповідачем надано до суду листи про необхідність отримання плати від 28 грудня 2022 року (а.с.49 том 1), від 03 січня 2024 року (а.с.58 том 1), від 03 лютого 2024 року (а.с.61 том 1), від 10 січня 2025 року (а.с.99 том 2), фіскальні чеки АТ «Укрпошта» ВПЗ Казанка-2 за №0039 від 10 січня 2023 року (а.с.53 том 1), КНП від 10 січня 2025 року (а.с.100 том 2).

З листа про необхідність отримання плати за користування земельною ділянкою від 28 грудня 2022 року вбачається, що власнику земельної ділянки ОСОБА_3 землекористувачем ОСОБА_4 було направлено лист про необхідність отримати плату за Договором емфітевзису зручним для неї шляхом, а саме: прибути до Користувача ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ; визначити зручну дату, час та місце для вручення їй грошових коштів; зазначити номер карткового рахунку для перерахування їй грошових коштів. Зазначені дії просить здійснити до 05 січня 2023 року (а.с.49 том 1).

З листа про необхідність отримання плати за користування земельною ділянкою від 03 січня 2024 року вбачається, що власнику земельної ділянки ОСОБА_3 землекористувачем ОСОБА_4 було направлено лист про необхідність отримати плату за Договором емфітевзису зручним для неї шляхом, а саме: прибути до Користувача ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ; визначити зручну дату, час та місце для вручення їй грошових коштів; зазначити номер карткового рахунку для перерахування їй грошових коштів. Зазначені дії просить здійснити до 20 січня 2024 року (а.с.58 том 1).

З листа про необхідність отримання плати за користування земельною ділянкою від 03 лютого 2024 року вбачається, що власнику земельної ділянки ОСОБА_3 землекористувачем ОСОБА_4 було направлено лист про необхідність отримати плату за Договором емфітевзису зручним для неї шляхом, а саме: прибути до Користувача ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ; визначити зручну дату, час та місце для вручення їй грошових коштів; зазначити номер карткового рахунку для перерахування їй грошових коштів (а.с.61 том 1).

З листа від 10 січня 2025 року вбачається, що власнику земельної ділянки ОСОБА_3 землекористувачем ОСОБА_4 було направлено лист-повідомлення про те, що 10 січня 2025 року в поштову відділенні АТ «Укрпошта», за адресою: 56002, Миколаївська область, Казанка, вул. Миру, буд. №207, їй було відправлено плату за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб площею 15,3932 га, за кадастровим номером :04:000:0071 за Договором емфітевзису, укладеного між нею та ОСОБА_4 , терміном на 100 років, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 січня 2017 року за №78222679, - за 2022, 2023, та 2024 роки. Плата за користування становить 7000 грн на рік. Розрахунок: 2022 рік 7000 грн, 2023 рік 7000 грн, 2024 рік 7000 грн. Разом до сплати за три роки 21000 грн. просить отримати переказ (а.с.99 том 2).

За фіскальним чеком АТ «Укрпошта» №0039 від 10 січня 2023 року (а.с.53 том 1) вбачається, що в смт. Казанка ОСОБА_4 здійснено направлення переказу, одержувач Муратова, сума переказу 9533 грн, який 21 лютого 2023 року був повернений відправнику ОСОБА_4 та того ж дня був виплачений в сумі 9533 грн, що підтверджується чеком АТ «Укрпошта» №0007 від 21 лютого 2023 року (а.с.55 том 1).

За фіскальним чеком АТ «Укрпошта» КНП від 10 січня 2025 року (а.с.100 том 2) вбачається, що в с-ще Казанка Лось С.В. здійснено направлення переказу, отримувач ОСОБА_3 , сума переказу 21000 грн.

Згідно листа Головного управління Державної податкової служби України у Миколаївській області, за вих.№24403/6/14-29-13-06-05 від 02 грудня 2024 року, станом на 02 грудня 2024 року, згідно ІКПП ОСОБА_4 , заборгованість з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи не обліковується (а.с.116 том 2).

Указані обставини спростовують доводи позивача про те, що відповідач не вживав заходів спрямованих на здійснення сплати коштів за користування земельною ділянкою, та має заборгованість зі сплати земельного податку.

В свою чергу позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження звернень до відповідача з вимогою сплатити кошти за користування земельною ділянкою за 2017-2023 роки, та не надано доказів того, що кошти за користування земельною ділянкою за ці періоди були виплачені несвоєчасно саме з вини відповідача.

Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача щодо нездійснення відповідачем обчислення розміру плати за користування земельною ділянкою з урахуванням індексів інфляції, оскільки умовами Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16 січня 2017 року чітко передбачений порядок оплати за користування емфітевтичним правом і не передбачено її внесення з урахуванням індексів інфляції.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.15 ЦК України).

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст.16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, провадження №12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі №910/10784/16 (провадження №12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (п.3 ч.1 ст.395 ЦК України).

У п.3 ч.1 ст.395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано ч.5 ст.102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі №222/1733/17 (провадження №61-42400св18)).

Згідно ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених ч.5 ст.102-1 ЗК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі №518/520/20 (провадження №61-15357св23) зроблено висновок, що: «по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. Тому домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній станом на 20 березня 2018 року, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали».

У ст.412 ЦК України закріплено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ч.9 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; 6) за згодою сторін договору емфітевзису. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), що перебуває у заставі (іпотеці), може бути припинено з підстави, визначеної пунктом 6 цієї частини, лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя) (доповнено згідно із Законом від 28 квітня 2021 року №1423-IX).

Тлумачення ст.412 ЦК України та ч.9 ст.102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (ч.2 ст.651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у ст.141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

З урахуванням викладеного, суду вважає, що емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі №390/25/22 (провадження №61-6776 сво 23), про наступне: « - по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений; - тлумачення ст.412 ЦК України та ч.9 ст.102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом; - підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень ст.412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом; - загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (ч.2 ст.651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у ст.141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису; - самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме; - належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України)».

З врахуванням встановлених у даній справі обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , через обрання неналежного способу захисту прав, оскільки такий не відповідає характеру порушеного права та спричиненим цими діями наслідкам.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Задерецький Віталій Анатолійович до ОСОБА_4 про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, віднести на її рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 04.04.2025 року.

Суддя І.П. Сябренко