Провадження № 22-ц/812/323/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 березня 2025 року м. Миколаїв

справа № 487/308/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

адвоката Сікорської Ірини Станіславівни, подану в інтересах

позивачки ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 12 грудня 2024 року суддею Нікітіним Д.Г., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_4

про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з вказаним вище позовом.

Позивачка зазначала, що у січні 1992 року познайомилась з ОСОБА_5 , між ними виникли стосунки, які притаманні чоловіку і дружині та вони стали проживати разом в орендованій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 .

05 січня 1994 року вони з ОСОБА_5 за спільні кошти купили квартиру АДРЕСА_1 та оформили її на чоловіка ОСОБА_5

22 травня 1998 року вони з чоловіком зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. відкрито спадкову справу щодо майна померлого.

Посилаючись на зазначене вище, ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на частину квартири.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяви про визнання позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_4 участі у судових засіданнях не приймала, своєї думки стосовно позову не висловила.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні докази реєстрації шлюбу між позивачкою та померлим ОСОБА_5 , проте позивачкою не заявлено вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Сікорська І.С., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту при пред`явленні позову про поділ майна, коли особа вважає себе власником майна чи його частини з тих підстав, що воно набуте під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

При цьому апелянт послалася на практику Верховного Суду, а саме на постанову Великої Палати від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15.

Крім цього апелянт вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства та придбання за спільні кошти квартири АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи інших учасників

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзиви в яких зазначали, що апеляційну скаргу визнають, просили про її задоволення.

Відповідачка ОСОБА_4 участі у судових засіданнях не приймала, направлені на її адресу судові повідомлення повернулись до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

2.Мотивувальна частина

Участь у судовому засіданні апеляційного суду приймала представник позивачки адвокат Сікорська І.С.

Відповідачка ОСОБА_3 , в силу приписів частин першої-другої статті 131 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час, дату та місце слухання справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не у повній мірі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_2 .

05 січня 1994 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був зареєстрований 22 травня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. відкрито спадкову справу щодо майна померлого.

Позиція апеляційного суду

З оглянутої у судовому засіданні апеляційного суду спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори за прийняттям спадщини щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 звернулись: 23 квітня 2014 року донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_3 , та 16 грудня 2014 року дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .

На інше, крім спірної квартири, майно учасники справи отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

У справі, яка переглядається, колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом вказувала, що вона проживала з спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1992 року, тому спірна квартира, яка належала йому на праві власності з 05 січня 1994 року є їх спільною сумісною власністю та їй належить 1/2 частина цієї квартири.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

Спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, до 2004 року мають вирішуватися з урахуванням правил частини першої статті 17 Закону України «Про власність» та відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За приписами частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою згодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбу між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Тільки у разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на купівлю спірної квартири.

Проте, у справі, яка переглядається, позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та проведення спільних витрат на купівлю вказаної квартири.

При цьому, надаючи докази про розмір своїх доходів у період, який передував придбанню спірної квартири, позивачка не надала доказів, які б достеменно свідчили про те, що саме належні їй кошти були вкладені у придбання спірної квартири чи хоча б певної її частки.

Факт народження дитини та запис у свідоцтві про народження ОСОБА_5 батьком дитини сам по собі не може свідчити про придбання спірного майна за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а отже і про поширення на це майно режиму спільної власності.

Надані позивачем дві копії фотокарток, на думку колегії суддів, також достеменно не підтверджують зазначені обставини.

Отже, враховуючи що позивачка ОСОБА_1 просила про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на її придбання за спільні з ОСОБА_5 кошти під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, проте доказів на підтвердження цих фактів не надала, у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав недоведеності позовних вимог.

Наявність в матеріалах справи заяв про визнання вимог апеляційної скарги двома відповідачами на висновки колегії суду не впливають, оскільки матеріали справи не містять таких заяв від всіх відповідачів.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що у матеріалах справи відсутні докази реєстрації шлюбу між позивачкою та померлим ОСОБА_5 , а також що позивачкою не заявлено вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції припустився помилки.

Крім цього суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, посилався на норми Сімейного кодексу України, який не регулює спірні правовідносини, оскільки набув чинності у 2004 році, тоді як позивачка просила визнати за нею право власності на частку у спірній квартирі, посилаючись на проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 з січня 1992 року, та спільне придбання квартири 05 січня 1994 року.

З огляду на викладене вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, оскільки рішення суду підлягає зміні лише в частині викладення мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду, а позовні вимоги при цьому задоволенню не підлягають, судові витрати позивачки залишаються за її рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Сікорської Ірини Станіславівни задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 31 березня 2025 року