ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/8431/21 Номер провадження 22-ц/814/977/25Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Ястребовою Євгенією Богданівною

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено 01 листопада 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самчук Тетяна Валеріївна, ОСОБА_2 , Акціонерне товаритво комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Ястребова Є.Б. звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна в порядку спадкування за законом, визнання права на приватизацію житлової кімнати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що починаючи з 2000 року, вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у кімнаті АДРЕСА_1 , що була надана у користування ОСОБА_3 ДП «Південна залізниця».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Вказала, що більше двадцяти років вони жили разом, вели спільний побут, мали спільний бюджет, спільно проводили дозвілля та відпочинок, тобто мали відносини, притаманні подружжю.

У своєму багаторічному спільному житті позивач і спадкодавець не вважали за необхідне реєструвати шлюб, оскільки кожен з них був впевнений у їх спільному майбутньому.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на грошові вклади в КБ «ПриватБанк», грошові вклади в АТ «Державний ощадний банк України».

Вважає, що має право на частку в спільному сумісному майні та право на спадщину після смерті цивільного чоловіка, адже протягом багатьох років докладала немало зусиль, аби зазначені вклади, метою яких було забезпечити матеріальне майбутнє позивача і спадкодавця, були зроблені.

Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначені банківські вклади, однак нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, оскільки між позивачем і спадкодавцем відсутні родинні зв`язки.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу більш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме грошових вкладів, що відкриті на ім`я ОСОБА_3 у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Державний ощадний банк» за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме грошових вкладів, що відкриті на ім`я ОСОБА_3 у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Держаний ощадний банк». Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію кімнати № НОМЕР_1 пол АДРЕСА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію житлової кімнати та закрито провадження у даній справі в частині вищевказаних позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна в порядку спадкування за законом відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Окрім того, ОСОБА_1 пред`явлено позов до Харківської міської ради, яка є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки після смерті ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини звернувся його брат ОСОБА_2 , який є спадкоємцем другої черги за законом, тому саме він є належним відповідачем, проте позивачем не заявлено клопотання про залучення його до участі у справі в якості відповідача.

Не погодившись з вказаним рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Ястребова Є.Б., просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що до суду були надані переконливі докази на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року, зокрема фотокартки, на яких зафіксовано факт проведення ними спільного дозвілля, відвідування святкових заходів; чеками купівлі телевізора для їх родини; чеками придбання необхідних речей для поховання ОСОБА_3 та купівлю продуктів для проведення поминок; наданням дозволу слідчому СВ Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області на огляд їх помешкання письмовими поясненнями свідків.

Окрім того, вважає безпідставним висновок місцевого суду про те, що Харківська міська рада є неналежним відповідачем, оскільки на момент подачі позову позивач не знала та не могла знати про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого ОСОБА_3 . Залучення судом ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору свідчить про передчасну процесуальну дію, яка позбавила позивача можливості залучити ОСОБА_2 у якості належного відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 03 лютого 2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (т. 1, а.с. 16).

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли грошові вклади, що відкриті на ім`я ОСОБА_3 у АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Держаний ощадний банк України», що підтверджується наданою банками інформацією (т. 1, а.с. 112, т. 3, а.с. 96-98).

На день смерті ОСОБА_3 проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором № 88 найму житла/ліжко-місця від 11 квітня 2013 року, укладеним Державним підприємством «Південна залізниця» в особі начальника відокремленого підрозділу «Харківське будівельно-монтажне експлуатаційне управління державного підприємства «Південна залізниця» та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 17-20).

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В. з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В. від 22 листопада 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують родинні відносини із спадкодавцем та постійного проживання з ним на час відкриття спадщини.

З наданих суду Відділом поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області матеріалів кримінального провадження № 0000127 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 слідчий СВ Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області при виїзді на місце події за адресою: АДРЕСА_3 дозвіл на проведення огляду житла отримував у ОСОБА_1 .

Огляд місця події також проведено слідчим в присутності ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 115-125).

Факт спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на час відкриття спадщини підтверджували також у письмових поясненнях на адресу суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 59-66).

При цьому місце проживання позивача ОСОБА_1 було зареєстровано за іншою адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта позивача (т. 1, а.с. 12-14).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що факт їх спільного з ОСОБА_3 проживання однією сім`єю також підтверджується придбанням майна, зокрема телевізора, оскільки ця покупка мала разовий характер і не може підтвердити факт довготривалих сімейних стосунків.

Також не є переконливими доводи ОСОБА_1 щодо не проведення ремонтних робіт у кімнаті гуртожитку, оскільки ці роботи проводились за рахунок власника гуртожитку, зважаючи на те, доказів на підтвердження тому позивачем не надано.

Враховуючи викладене, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину спільного сумісного майна за час проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу є безпідставною.

У статтях 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Оскільки, матеріалами справи не підтверджено факту спільного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому підстави для визнання за нею права власності майно померлого ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом відсутні.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на неналежний суб`єктний склад учасників справи, оскільки Харківська міська рада є неналежним відповідачем.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19, від 21 листопада 2022 року у справі № 754/16978/21).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Із змісту зазначених норм права вбачається, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

В постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 520/2056/15-ц зазначено, що у разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 199/1204/21 (провадження № 61-4074св23)).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа заведена 19 квітня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В. на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 , що підтверджується наданою нотаріусом інформацією (т. 2, а.с. 243).

07 червня 2021 року, в межах встановленого законом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

ОСОБА_2 є братом спадкодавця ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т. 3, а.с. 101-102, 105-106).

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Таким чином, ОСОБА_2 , як спадкоємець другої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , є належним відповідачем у даній справі.

Разом з тим, клопотання про його залучення до участі у справі в якості відповідача не заявлено.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Доводи апеляційної скарги, щодо передчасності залучення судом ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, внаслідок чого позивачка не мала можливості залучити його у якості належного відповідача, є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Ухвалою Київського районнного суду м. Полтави від 15 березня 2024 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Зі змісту даної ухвали вбачається, що в судовому засіданні позивач та її представник повідомили, що не мають клопотань до суду щодо залучення ОСОБА_2 до участі у справі в будь-якому процесуальному статусі (т. 2, а.с. 249).

Вищевказане підтверджується протоколом судового засідання від 15.03.2024 в якому представник позивача вказала про відсутність клопотання про залучення ОСОБА_2 як третьої особи та як відповідача, так як із ним немає предмета спору (т. 2, а.с. 248, зворотня сторона).

Заперечень до протоколу судового засідання в порядку передбаченому ст. 249 ЦПК України до суду не надходило.

Таким чином, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Ястребовою Євгенією Богданівною залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2025 року.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук