УХВАЛА

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 761/37566/23

провадження № 61-2989ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером :91:147:0024, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . Земельну ділянку під вказаним будинком у 1920 році отримали у користування дід позивача ОСОБА_2 та його дружина, після чого цією ділянкою користувались батько та тітки позивача, а у подальшому й до даного часу фактично користується позивач та його сім`я. Позивач зазначає, що все життя проживає у вказаному будинку АДРЕСА_1 зі своєю дружиною та дітьми, а також відкрито без будь-яких перешкод користується земельною ділянкою, на якій розташований будинок. 20 січня 2020 року позивачем до Департаменту земелених ресурсів подавалась заява про передачу йому у власність земельної ділянки, за результатами розгляду якої були виявлені зауваження технічної документації, а саме на земельній ділянці знаходяться гаражі, про які відсутні відомості щодо їх належної реєстрації в установленому законом порядку. Позивач зауважує, що гаражі фактично належать йому, однак право власності на них належним чином не реєструвалось, що перешкоджає для набуття ним у власність земельної ділянки. Посилаючись на те, що він більше 15 років добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою, позивач вважає, що за ним підлягає визнанню право власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 17 липня 2024 року відмовив у задоволенні позову.

Київський апеляційний суд постановою від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року залишив без змін.

05 березня 2025 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року в указаній вище справі з пропуском строку на касаційне оскарження.

Верховний Суд ухвалою від 12 березня 2025 року поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, зокрема, надання відомостей про вартість спірного майна, сплати судового збору, зазначення відомостей про наявність електронного кабінету.

31 березня 2025 року, на виконання вимог ухвали, від ОСОБА_1 надішла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору та відомості про вартість майна.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, від 13 травня 2020 року у справі № 815/1788/15, постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 539/1605/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 500/2606/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 280/354/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 822/89/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 0640/3541/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 802/2321/17-а.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до статті 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положень статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судами встановлено, що позивач користується земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 10 лютого 2017 року звернувся до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради із заявою щодо організації робіт із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 та доручення вказаних робіт КП «Київський інститут земельних відносин», яким у подальшому була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Також, 20 січня 2020 року позивачем подано до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради заяву про передачу у власність земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 .

05 березня 2020 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивачу надіслано листа із зазначенням ряду зауважень, після усунення яких Департамент земельних ресурсів повернеться до опрацювання порушеного позивачем питання у поданій заяві.

Так, уповноваженою особою Департаменту земельних ресурсів за результатами розгляду технічної документації із землеустрою, встановлено, що на земельній ділянці, що зазначена у заяві позивача, крім житлового будинку знаходяться також гаражі: гараж літ. «З», площею 19,2 кв. м, гараж літ. «Ж», площею 19,2 кв. м, та гараж літ. «Е», площею 19,2 кв. м, про які відсутні відомості щодо їх належної реєстрації в установленому законом порядку.

З врахуванням цього Департамент земельних ресурсів зазначив про необхідність документально підтвердити державну реєстрацію речового права на об`єкти нерухомого майна (гаражі), які розташовані на земельній ділянці (відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а також усунути інші зауваження, вказані у листі.

Встановлено, що позивачем зазначені у листі Департаменту земельних ресурсів недоліки не усунуто, повторно до Київської міської ради він не звертався.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю за рішенням суду.

Колегією суддів враховано, що позивач звертався до Київської міської ради, яка компетентна вирішувати питання про безоплатну передачу спірної земельної ділянки у власність у відповідності до статі 118 ЗК України, що визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Іншого порядку положеннями ЗК України не передбачено.

Отже судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом органу місцевого самоврядування як суб`єкта права власності на землю.

Встановивши, що позивач не довів обґрунтованості позовних вимог щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування земельною ділянкою не є достатніми підставами для набуття права власності на неї на підставі рішення суду за правилами статті 344 ЦК України, з урахуванням положень статті 119 ЗК України, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Вказані висновки не суперечать загальним правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 344 ЦК України у подібних правовідносинах.

Необґрунтованими є посилання касаційної скарги на невідповідність висновків судів правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 539/1605/16-ц, оскільки у цих постановах також зроблено висновок про відсутність правових підстав для набуття права власності за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 815/1788/15, від 19 травня 2021 року у справі № 500/2606/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 280/354/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 822/89/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 0640/3541/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 802/2321/17-а є безпідставними, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржених судових рішень не впливають, та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексусуд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК Україниухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко